ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/19347/19	Головуючий у 1-й інстанції Герчаківська О.Я. 	
Провадження № 22-ц/817/184/20 	Доповідач - Хома М.В.	
Категорія - 305030000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючої - Хома М.В. 
суддів -  Сташків Б. І., Щавурська Н. Б., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2019 року, ухвалене суддею Герчаківською О.Я. у цивільній справі №607/19347/19 за позовом Тернопільського міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення допомоги по безробіттю, 
ВСТАНОВИВ:
В серпні 2019 року Тернопільський міськрайонний центр зайнятості (далі — Тернопільський МЦЗ) звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 6 437,33 грн. отриманої ним допомоги по безробіттю, яка була виплачена йому у зв”язку з поданням ним недостовірних відомостей. 
Так, 8 листопада 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського МЦЗ із заявою про надання статусу безробітного. Такий статус йому було надано наказом Тернопільського МЦЗ від 15 листопада 2012 року №НТ121115 та призначено допомогу по безробіттю.
За період перебування на обліку як безробітного з 15 листопада 2012 року по 11 листопада 2013 року відповідачу виплачено допомогу у розмірі 6 437,33 грн.
При перевірці обґрунтованості виплат матеріального забезпечення у 2019 році було встановлено, що з 25.03.1999 року по 22.02.2019 року ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, отже, був зайнятою особою, що виключає можливість надання особі статусу безробітного та виплати відповідної допомоги.
На пропозицію повернути кошти у добровільному порядку ОСОБА_1 не погодився. Тому позивач просить стягнути ці кошти з відповідача.
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2019 року позов задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Тернопільського МЦЗ допомогу по безробіттю в сумі 6437,33 грн, а також сплачений судовий збір в розмірі 1921,00 грн.
Рішення суду обґрунтовано тим, що відповідач не повідомив позивачу інформацію про те, що він зареєстрований фізичною особою-підприємцем, що призвело до безпідставного надання ОСОБА_1 статусу безробітного та отримання ним допомоги по безробіттю у розмірі 6 437,33 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Вказує, що висновки суду не відповідають обставинам справи, при ухваленні рішення судом порушено норми процесуального права та невірно застосовано норми матеріального права, оскільки позивачем не доведено наявність умислу на зловживання своїми обов`язками чи свідомого надання неправдивих відомостей ОСОБА_1 при поданні заяви про надання статусу безробітного. Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2010 року припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 Державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 не відбулась своєчасно не із вини останнього. Суд безпідставно відмовив у приєднані відзиву до матеріалів справи, оскільки відзив було подано у строки, встановлені судом в ухвалі про відкриття провадження у справі. Тернопільським МЦЗ пропущено строк позовної давності, так як в період з 15 листопада 2012 року по 11 листопада 2013 року позивач мав можливість та повинен був провести перевірку відомостей, які стали підставою для надання відповідачу статусу безробітного.
Відзиву на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 8 листопада 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Тернопільського міськрайонного центру зайнятості із заявою, в якій просив вирішити питання його працевлаштування, надати йому статус безробітного з виплатою допомоги по безробіттю. У заяві він, серед іншого, засвідчив, що не забезпечує себе роботою самостійно, не є підприємцем.
Згідно наказу Тернопільського міськрайонного центру зайнятості від 15 листопада 2012 року № НТ121115 ОСОБА_1 надано статус безробітного, призначено допомогу по безробіттю, яка виплачувалась у період з 15 листопада 2012 року по 11 листопада 2013 року у загальному розмірі 6 437,33 грн.
У 2019 році Тернопільським МЦЗ проведено звірку (перевірку), якою встановлено, що ОСОБА_1 з 25 березня 1994 року по 22 лютого 2019 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. За результатами цієї звірки складено Акт №138 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 06.05.2019 року. 
Із витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що 25.03.1994 року було проведено державну реєстрацію ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця, а 22.02.2019 року таку реєстрацію припинено на підставі судового рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30.12.2010 року у справі №2-А-3986/10/1970 щодо припинення діяльності фізичної особи-підприємця, що не пов”язано з її банкрутством.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України “Про зайнятість населення” (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи. Безробітними визнаються також інваліди, які не досягли пенсійного віку, не працюють та зареєстровані як такі, що шукають роботу. 
Порядок реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних державною службою зайнятості визначається Кабінетом Міністрів України. 
Пунктом 12 постанови Кабінету Міністрів України від 14.02.2007 року №219 “Про затвердження порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу, і безробітних” (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що для одержання статусу безробітного громадянин особисто подає у день, що настає після закінчення встановленого строку для пошуку підходящої роботи, до центру зайнятості заяву із зазначенням у ній інформації про те, що він не зареєстрований як фізична особа - підприємець та не займається видами діяльності, що визначені частиною третьою статті 1 Закону України "Про зайнятість населення", і не отримує пенсію на пільгових умовах. 
Частиною третьою статті 36 Закону України “Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття” передбачено, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
Відповідно до п.6 Порядку розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 р. N 60/62, у разі встановлення центром зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих така особа знімається з обліку як безробітна в установленому порядку та повертає суму незаконно отриманого матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг. Якщо відомості про доходи є недостовірними з вини особи, центри зайнятості припиняють відповідні виплати, а суми здійснених виплат з дня їх призначення повертаються особою відповідно до п.7 цього Порядку.
Проте, позивач не вказує і в матеріалах справи відсутні докази того, що допомога по безробіттю була виплачена відповідачу внаслідок умисного невиконання ним своїх обов”язків та зловживання ними.
Крім цього, позивачем не доведено і судом не встановлено належність ОСОБА_1 до категорії зайнятих осіб, отримання ним будь-яких доходів станом на момент надання йому статусу безробітного та виплати відповідної допомоги.
Так, на момент звернення із заявою до Тернопільського МЦЗ діяльність ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця була припинена згідно судового рішення, однак відомості про це не були своєчасно внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. 
Згідно з частинами першою, третьою статті 49 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суд, який постановив рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця, у тому числі рішення про визнання фізичної особи-підприємця недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності, в день набрання таким рішенням законної сили направляє його копію державному реєстратору за місцем реєстрації фізичної особи-підприємця для внесення до Єдиного державного реєстру запису про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Дата надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця вноситься державним реєстратором до журналу обліку реєстраційних дій. Державний реєстратор зобов`язаний не пізніше наступного робочого дня з дати надходження судового рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичною особою-підприємцем внести до Єдиного державного реєстру запис про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця та в той же день повідомити органи статистики, державної податкової служби, Пенсійного фонду України, фондів соціального страхування та фізичну особу-підприємця, щодо якої було постановлено судове рішення, про внесення такого запису.
Однак, запис про вищевказане судове рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2010 року щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 в порушення вимог ст. 49 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців” (в редакції чинній на момент винесення вказаного судового рішення) було внесено в Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань лише 22 лютого 2019 року.
Чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством на ОСОБА_1 не було покладено обов”язок вжиття будь-яких заходів щодо внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про припинення за судовим рішенням підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.
Звертаючись у 2012 році до Тернопільського МЦЗ із заявою про надання статусу безробітного ОСОБА_1 вважав, що його підприємницька діяльність припинена на підставі судового рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2010 року.
Доказів отримання відповідачем доходів позивач не надав.
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не доведено наявність у діях відповідача умислу на зловживання своїми обов`язками чи свідомого надання неправдивих відомостей при поданні у листопаді 2012 року до Тернопільського МЦЗ заяви про надання статусу безробітного, а також не доведено належність відповідача до категорії заяйнятих осіб, отримання ним доходів станом на момент надання йому статусу безробітного та виплати відповідної державної допомоги.
Сам факт несвоєчасного, не з вини відповідача внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про судове рішення, яке було ухвалене ще у 2010 році щодо припинення підприємницької діяльності ОСОБА_1 , не свідчить про наявність у діях відповідача умислу на зловживання своїми обов`язками чи свідомого надання неправдивих відомостей для надання йому статусу безробітного, а також не є доказом належності відповідача до категорії зайнятих осіб у період з 15 листопада 2012 року по 11 листопада 2013 року.
Відповідно до п.7 ч.1 ст.1 Закону України “Про зайнятість населення” зайнятість — не заборонена законодавством діяльність осіб, пов”язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім`ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб`єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.
Згідно ч.1 ст. 4 цього Закону до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти у закладах загальної середньої, професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти та поєднують навчання з роботою.
При цьому призначення допомоги по безробіттю пов”язується саме із наявністю/відсутністю роботи (праці) в особи як можливості діяти. Необхідними умовами для визнання особи безробітною і для виплати відповідної грошової допомоги є не формальна реєстрація особи як суб”єкта підприємницької діяльності, фізичної особи-підприємця, а реальне зайняття підприємницької діяльністю та отримання доходу (прибутку) від такої діяльності, який необхідний людині для забезпечення її фізичного існування.
Щодо доводів апеляційної скарги про пропущення позивачем строку позовної давності слід зазначити наступне.
За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Відмовити в позові через пропуск строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог в позові належить відмовити за безпідставністю.
Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв`язку із необґрунтованістю.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За таких обставин, з Тернопільського МЦЗ слід стягнути в дохід держави 2881,50 грн судового збору за перегляд рішення судом апеляційної інстанції.
На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 — задовольнити.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 листопада 2019 року — скасувати.
Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Тернопільського міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення допомоги по безробіттю — відмовити.
Стягнути з Тернопільського міськрайонного центру зайнятості в дохід держави 2881,50 грн (дві тисячі вісімсот вісімдесят одну гривню та п`ятдесят копійок) судового збору за перегляд рішення судом апеляційної інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню в касаційному порядку.
Повний текст постанови складено 20 лютого 2020 року.

Головуюча
Судді