Справа № 307/249/18

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        20 січня 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі

головуючого                                судді КОНДОРА Р.Ю.
суддів                                        СОБОСЛОЯ Г.Г., ГОТРИ Т.Ю.
при секретарі                                БАЛАЖ Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» у справі № 307/249/18 на ухвалу судді Тячівського районного суду від 19 вересня 2019 року Чопика В.В., повний текст якої складено 19 вересня 2019 року про забезпечення позову ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича та Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області Управління державної виконавчої служби і Тячівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, -

встановив:

Відповідач Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» оскаржив ухвалу судді Тячівського районного суду від 19.09.2019, якою забезпечено зазначений позов шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна: земельну ділянку площею 0,0780 га з кадастровим номером 2124456200:03:004:0052, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, магазин-ресторан з житловою квартирою, загальною площею 1433,70 кв. м, а саме: магазин-ресторан загальною площею 1064,24 кв. м, торговою площею 702,70 кв. м, житлова квартира загальною площею 369,46 кв. м, житловою площею 186,70 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та заборони його відчуження або зміни власника будь-яким іншим способом до набрання рішенням по справі законної сили. Відповідач вважає ухвалу постановленою з порушенням норм процесуального права.
Так, зловживання позивачем процесуальними правами недопустиме, а забезпечення позову є правом, а не обов`язком суду. Тим часом, позивач не сплачуючи належно за кредитом та користуючись при цьому іпотечним майном порушує свої зобов`язання за кредитним договором і завдає збитків банку. Суд всупереч вимогам ст. 154 ч. 1 ЦПК України не вимагав від позивача зустрічного забезпечення і задовольнивши виключно інтереси позивача порушив рівність прав сторін у справі.
Заява про забезпечення позову не відповідає вимогам ст. 151 ЦПК України щодо її належного обґрунтування та пропозиції зустрічного забезпечення. Позивач не обґрунтував, у чому полягає необхідність забезпечення позову, чим, якими доказами підтверджуються його доводи.
Суддя не мав законних підстав для задоволення такої заяви про забезпечення позову.
Сторона просить ухвалу про забезпечення позову скасувати і в задоволенні відповідної заяви позивача відмовити.

У відзиві на апеляцію позивач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Гаврилець М.Б., вказує на її необґрунтованість, просить залишити скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін. Зазначає, зокрема, що позичальник пред`явив позов користуючись своїми цивільними і процесуальними правами та обґрунтовано просив забезпечити його, оскільки існувала реальна загроза відчуження предмета іпотеки, що в разі її реалізації потягло б істотне порушення прав позивача та необхідність докладати значних зусиль для їх поновлення. Для зустрічного забезпечення належних підстав не було, відповідач наявності таких наразі не довів, крім того, не позбавлений права окремо ставити питання про зустрічне забезпечення.

Ухвалою Закарпатського апеляційного суду від 18.12.2019 залучено Акціонерне товариство «Альфа-Банк» до участі в справі як правонаступника Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк».

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача ОСОБА_1 адвоката Гаврильця М.Б., який апеляцію не визнав, розглянувши на підставі ст. 372 ч. 2 ЦПК України апеляційну скаргу у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до такого.

Як убачається з наявних матеріалів, ОСОБА_1 пред`явив до приватного нотаріуса Київського МНО Чуловського В.А. та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» позов про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, і просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений нотаріусом 14.10.2017 за реєстровим № 21432, про звернення стягнення на земельну ділянку площею 0,0780 га з кадастровим номером 2124456200:03:004:0052, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, магазин-ресторан з житловою квартирою, загальною площею 1433,70 кв. м, а саме: магазин-ресторан загальною площею 1064,24 кв. м, торговою площею 702,70 кв. м, житлова квартира загальною площею 369,46 кв. м, житловою площею 186,70 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 1-5).

Позов умотивований, зокрема тим, що заборгованість позивача перед АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», що виникла з кредитного договору від 23.04.2008 № 302/24-28 і в рахунок погашення якої в сумі 171369,39 дол. США нотаріус виконавчим написом запропонував звернути стягнення на предмет іпотеки, не була на момент вчинення виконавчого напису безспірною, ця заборгованість не визнається позивачем.

Заявою від 19.09.2019 позивач просив забезпечити позов – накласти арешт на об`єкт нерухомого майна: земельну ділянку площею 0,0780 га з кадастровим номером 2124456200:03:004:0052, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, магазин-ресторан з житловою квартирою, загальною площею 1433,70 кв. м, а саме: магазин-ресторан загальною площею 1064,24 кв. м, торговою площею 702,70 кв. м, житлова квартира загальною площею 369,46 кв. м, житловою площею 186,70 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та заборонити його відчуження або зміну власника будь-яким іншим способом до набрання рішенням по справі законної сили (ас. 17-18).

Зазначав, що 13.09.2019 отримав вимогу банку про сплату боргу за кредитним договором у сумі 208650,39 дол. США у 30-денний строк, якою банк попередив, що в разі невиконання вимоги має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», що підтвердив доданою копією листа банку № 862, датованого серпнем 2019 року (день місяця на копії листа не видно). Зазначений лист банку є повідомленням про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, з якого вбачається, зокрема, що борг був визначений станом на 20.08.2019 у сумі 208650,39 дол. США, була пред`явлена вимога про його сплату, в разі невиконання якої банк попередив, що має намір звернути стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (а.с. 19). Наявні матеріали містять і дані про здійснення виконавчого провадження № 55119924 на виконання вищевказаного виконавчого напису нотаріуса (а.с. 11, 12).

Ухвалою судді Тячівського районного суду від 19.09.2019 забезпечено позов, накладено арешт на об`єкт нерухомого майна: земельну ділянку площею 0,0780 га з кадастровим номером 2124456200:03:004:0052, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, магазин-ресторан з житловою квартирою, загальною площею 1433,70 кв. м, а саме: магазин-ресторан загальною площею 1064,24 кв. м, торговою площею 702,70 кв. м, житлова квартира загальною площею 369,46 кв. м, житловою площею 186,70 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та заборонено його відчуження або зміну власника будь-яким іншим способом до набрання рішенням по справі законної сили.

Приймаючи таке процесуальне рішення суд першої інстанції виходив із того, що існує реальна загроза відчуження предмета іпотеки на погашення боргу, який є спірним, а незабезпечення позову може порушити права позивача. Таке вирішення судом першої інстанції питання про забезпечення позову правильне, відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 149 ч.ч. 1, 2, ст. 150 ч. 1 п.п. 1, 2, ч.ч. 2, 3, ст. 151 ч. 1 ЦПК України, суд за заявою позивача може вжити передбачені ЦПК України заходи забезпечення позову, якщо їх невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду; позов забезпечується, зокрема, арештом майна, що належить або підлягає передачі відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії; суд може застосувати кілька видів забезпечення позову; вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Оскільки предметом позову є визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню з підстав спірності боргу, в рахунок погашення якого нотаріус запропонував звернути стягнення на предмет іпотеки, відчуження предмета іпотеки, в тому числі, набуття права власності на нього іпотекодержателем у подальшому в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», в усякому разі є передчасним до з`ясування дійсних обставин щодо заборгованості позичальника перед банком. Окрім цього, майно може бути відчужене банком на підставі зазначеного виконавчого напису, у цьому розумінні предмет іпотеки, на який звернено стягнення шляхом вчинення виконавчого напису нотаріусом, є таким, що підлягає передачі відповідачу. Тому доводи позивача про необхідність і доцільність забезпечення позову шляхом арешту майна та заборони його відчуження заслуговують на увагу. На час розгляду заяви позивача у справі були наявні докази про конкретний намір АТ «Альфа-Банк» задовольнити свої вимоги щодо боргу за кредитним договором шляхом позасудового врегулювання питання про право власності на предмет іпотеки, а також щодо виконання виконавчого документа.

Тож доводи сторони про дії відповідача, спрямовані на відчуження предмета іпотеки, та відповідні цьому ризики ґрунтуються на доказах і матеріалах справи.

Таким чином, позивач обґрунтовано просив застосувати види забезпечення позову, прямо передбачені цивільним процесуальним законом. Спір із іпотекодержателем ініційований та існує з приводу допустимості виконання виконавчого напису нотаріуса саме в контексті розміру заборгованості позичальника перед банком, тобто, існує спір, результат якого може вплинути і на подальше визначення боргу та, відповідно, на обставини щодо можливості його погашення в тому числі на підставі іпотечного застереження, як існує й можливість зміни правового статусу майна (предмета іпотеки), його відчуження, що вочевидь може істотно утруднити або унеможливити ефективний захист прав позивача. Це може мати наслідком виникнення необхідності у докладанні в подальшому значних зусиль для відновлення відповідних прав, може потягти порушення прав як позивача, так і інших осіб.

Суд першої інстанції ці обставини врахував та дав у контексті вирішуваного питання вірну оцінку наявним доказам і матеріалам справи. Міркування та доводи, з яких виходить відповідач в апеляційній скарзі, не можуть бути враховані щодо власне забезпечення позову. Право позивача на судовий захист гарантується Конституцією України, ґрунтується на законі, а відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною (ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5 ЦПК України, інші норми законодавства). Право позивача ставити питання про забезпечення позову (Глава 10 Розділу І ЦПК України) є складовою права на судовий захист в порядку цивільного судочинства. Тому пред`явлення позову та вимога про його забезпечення не можуть самі по собі кваліфікуватися як зловживання позивачем процесуальними правами. Доводи апелянта про те, що такі дії позивача мають ознаки зловживання процесуальними правами, не ґрунтуються на доказах і такі в наявних матеріалах відсутні.

З огляду на встановлене, суд у даній ситуації правильно розпорядився своїм правом забезпечити позов. Питання отримання доходів банком, користування позичальником кредитом, сплати відсотків за ним, заподіяння збитків банку, користування іпотечним майном як такі, на що посилається апелянт, не є предметом даного позову та не спростовують обставин, що потягли забезпечення позову.

Стосовно зустрічного забезпечення колегія суддів зауважує, що зважаючи на предмет спору в разі відмови в позові йтиметься лише про відсутність підстав для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, а з відповідним припиненням заходів забезпечення позову перестануть існувати й перешкоди для зміни правового статусу предмета іпотеки. Задоволення ж позову теж не потягне зміни прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки.

Сама по собі відсутність пропозиції позивача у заяві про забезпечення позову щодо зустрічного забезпечення (ст. 151 ч. 1 п. 6 ЦПК України) не може слугувати підставою для відмови в задоволенні заяви, якщо існують інші підстави для забезпечення позову. Крім того, питання про такі пропозиції повинно вирішуватися з урахуванням характеру спору та предмета позову, зокрема, вони передусім можуть мати місце у спорі, який безпосередньо тягне відповідні розрахунки між сторонами, передачу майна тощо, до яких даний спір не належить. Зрештою, сторона може не мати своїх пропозицій щодо зустрічного забезпечення, в тому числі, через відсутність даних про ймовірність збитків для відповідача та їх розмір, на що, втім, слід указати в заяві і саме в цьому зв`язку міркування апелянта є слушними.

Даних про обставини, передбачені п.п. 1, 2 ч. 3 ст. 154 ЦПК України як підстави для обов`язкового застосування судом зустрічного забезпечення, в справі немає.

Поза тим, слід констатувати, що право вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічного забезпечення), належить суду, як управі вимагати такого зустрічного забезпечення і сам відповідач, розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи, заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову (ст. 154 ч.ч. 1, 5, 6 ЦПК України). Тобто, відповідач за наявності для того підстав не позбавлений права ставити питання про зустрічне забезпечення, при цьому, таке забезпечення пов`язується з розміром збитків, що їх може зазнати відповідач в разі забезпечення позову. У наявних матеріалах, а також у апеляційній скарзі немає даних про можливість заподіяння відповідачу конкретних збитків застосованим з урахуванням обставин справи забезпеченням позову, рівно як немає й розрахунку таких збитків. Відповідні доводи апелянта в контексті відсутності зустрічного забезпечення та відсутності пропозиції позивача щодо такого ґрунтуються наразі на недопустимих у доказуванні припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України).

Відтак, наведені в апеляції доводи, в межах яких апеляційний суд розглядає скаргу (ст. 367 ч. 1 ЦПК України), не дають підстав для її задоволення, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України скаргу належить залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд –

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення, а ухвалу судді Тячівського районного суду від 19 вересня 2019 року – без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 23 січня 2020 року.

Судді