ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
01010,  м. Київ,  вул. Московська, 8, корп. 30. тел/факс 254-21-99, e-mail: inbox@apladm.ki.court.gov.ua

Головуючий суддя у першій інстанції: Катющенко В.П.
судді: Кармазін О.А., Скочок Т.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року                                                                                   Справа № 826/25443/15

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді:                                Епель О.В., 
суддів:                                               Карпушової О.В., Степанюка А.Г.,
за участю секретаря                      Лісник Т.В.,
позивача                                         ОСОБА_1 ,
представника позивача                    Боженко І.Ф.,
представника відповідача                    Дробових Є.Р.,
представника третьої особи          Козиренка С.П.,
розглянувши у відритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року у справі

за позовом            ОСОБА_1 

до                     Державної фіскальної служби України,

третя особа, яка не заявляє 
самостійні вимоги на предмет спору: Міністерство юстиції України

про                     визнання протиправним та скасування наказу, 
поновлення на роботі та стягнення коштів, 

В С Т А Н О В И В :

Історія справи.
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Міністерство юстиції України про:
- визнання протиправним та скасувати наказу ДФС України від 26.10.2015 № 3399-о про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника директора Департаменту організації митного контролю та оформлення ДФС України з підстав, передбачених пунктом 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України;
- поновлення позивача на посаді заступника директора Департаменту організації митного контролю та оформлення Державної фіскальної служби України;
- стягнення з ДФС України середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року адміністративний позов було задоволено частково: визнано протиправним та скасовано наказ ДФС України від 26.10.2015 № 3399-о про звільнення ОСОБА_1 та поновлено позивача на посаді, з якої його було звільнено, з 27.10.2015.
У задоволенні адміністративного позову в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду в частини щодо задоволення позовних вимог, Міністерство юстиції України подало апеляційну скаргу, в якій наполягає на правомірності звільнення позивача із займаної посади, оскільки на нього, на переконання апелянта, поширюються заборони, установлені Законом України «Про очищення влади», та зазначає, що до позивача застосовується частина перша статті 3 вказаного Закону.
З цих та інших підстав апелянт вважає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить його скасувати та ухвалити постанову про відмову в задоволенні позову.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 19.12.2019 відкрито апеляційне провадження в цій справі, установлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та призначено справу до судового розгляду.
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, наполягає на необґрунтованості доводів апелянта та наголошує на тому, що на нього не поширюються заборони, установлені Законом України «Про очищення влади», і підстави для його звільнення за вказаним Законом відсутні.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2020 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору: Міністерство юстиції України.
Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до ст. 308 КАС України, повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи,  колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін з наступних підстав.
Обставини справи, установлені судом першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 займав наступні посади:
- з 08.08.1990 по 31.03.1997 - інспектора та старшого інспектора Чопської митниці Головного управління державного митного контролю;
- з 01.04.1997 по 07.05.2003 - головного інспектора, начальника відділу, начальника митного посту Чопської митниці Держмитслужби України;
- з 08.05.2003 по 25.02.2004 - заступника начальника Управління технологій митного контролю Держмитслужби України;
- з 25.02.2004 по 21.07.2004 - заступника начальника Управління технологій митного контролю - начальника відділу організації митного контролю і технологій Департаменту організації митного контролю Держмитслужби України;
- з 21.07.2004 по 19.04.2005 - заступника директора Департаменту організації митного контролю Держмитслужби України;
- з 19.04.2005 по 10.01.2006 - заступника директора Департаменту організації митного контролю - начальника управління технологій митного контролю Держмитслужби України;
- з 10.01.2006 по 28.03.2006 - начальника відділу організації митного контролю у пунктах пропуску Департаменту організації митного контролю Держмитслужби України;
- з 28.03.2006 по 01.09.2008 - заступника директора Департаменту організації митного контролю Держмитслужби України;
- з 01.09.2008 по 28.10.2008 - виконуючий обов`язки директора Департаменту митного контролю в пунктах пропуску Держмитслужби України;
- з 28.10.2008 по 18.03.2009 - директора Департаменту організації митного контролю в пунктах пропуску Держмитслужби України;
- з 18.03.2009 по 14.05.2010 - директора Департаменту організації митного контролю Держмитслужби України;
- з 14.05.2010 по 25.03.2011 - директора Департаменту організації митного контролю та роботи митних посередників Держмитслужби України;
- з 25.03.2011 по 18.03.2013 - заступника директора Департаменту організації митного контролю та оформлення Держмитслужби України;
- з 19.03.2013 по 10.10.2014 - заступника начальника Управління організації митного контролю та оформлення - начальника відділу організації митного контролю в пунктах пропуску Департаменту митної справи Міндоходів;
- з 10.10.2014 по 26.10.2015 - заступника директора Департаменту організації митного контролю та оформлення Державної фіскальної служби України.
Наказом ДФС України від 26.10.2015 № 3399-о позивача звільнено з посади заступника директора Департаменту митного контролю та оформлення Державної фіскальної служби України з підстав, передбачених пунктом 7-2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України.
Підставою для прийняття вказаного наказу став звіт від 21.10.2015 про результати проведеної перевірки щодо виконання ДФС України норм Закону України «Про очищення влади», пункт 6 витягу з протоколу № 116 засідання Кабінету Міністрів України від 21.10.2015.
Вважаючи вищезазначений наказ про звільнення протиправним, позивач звернулася до суду з цим адміністративним позовом.
Нормативно-правове обґрунтування. 
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Законами України «Про очищення влади» від 16.09.2014 № 1682-VII у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1682-VII), «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 № 3166-VI (далі - Закон № 3166-VI), Порядком проведення перевірки достовірності відомостей щодо застосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 563 (далі - Порядок № 563), Положенням про Державну митну службу України, затвердженим Указом Президента України від 12.05.2011 р. №  582/2011, яке було чинним до 19.03.2013 (далі - Положення № 582/2011), Положенням про Державну митну службу України, затвердженим Указом Президента України від 08.02.1997 № 126/97 (далі - Положення № 126/97), Положенням про Державну митну службу України, затвердженим Указом Президента України від 24.08.2000 № 1022/2000 (далі - Положення № 1022/2000).
Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частинами 1, 2, 6 статті 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
У ч. 1, 2, 3 ст. 1 Закону № 1682-VII визначено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України Віктором Януковичем , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.
Протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону № 1682-VII заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику.
У пунктах 3, 7 частини першої, пунктами 1, 3 частини другої статті 3 Закону № 1682-VII передбачено, що заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року: 
- Генерального прокурора України, Голови Служби безпеки України, Голови Служби зовнішньої розвідки України, начальника Управління державної охорони України, керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, їх першого заступника чи заступника, заступника Міністра внутрішніх справ України (пункт 3);
- керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції (пункт 7).
Заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням:
- Секретаря Ради національної безпеки і оборони України, Прем`єр-міністра України, Першого віце-прем`єр-міністра України, віце-прем`єр-міністра України, міністра, керівника центрального органу виконавчої влади, який не входить до складу Кабінету Міністрів України, Голови Національного банку України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Фонду державного майна України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, Генерального прокурора України, Голови Служби безпеки України, Голови Служби зовнішньої розвідки України, начальника Управління державної охорони України, керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, Глави Адміністрації Президента України, Керівника Державного управління справами, Керівника Секретаріату Кабінету Міністрів України, Урядового уповноваженого з питань антикорупційної політики, їх першого заступника, заступника (пункт 1);
- керівника, заступника керівника самостійного структурного підрозділу центрального органу (апарату) Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції (пункт 3).
Відповідно до частини першої статті 6 Закону № 3166-VI у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, Міністерство є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох визначених Кабінетом Міністрів України сферах, проведення якої покладено на Кабінет Міністрів України Конституцією та законами України.
Згідно з частиною першою статті 16 Закону № 3166-VI центральні органи виконавчої влади утворюються для виконання окремих функцій з реалізації державної політики як служби, агентства, інспекції.
Відповідно до пункту 1 Положення № 126/97 Державна митна служба України (Держмитслужба) є центральним органом виконавчої влади, який забезпечує проведення в життя державної митної політики, організовує функціонування митної системи, здійснює керівництво дорученою йому сферою управління, несе відповідальність за її стан і розвиток.
Пунктом 1 Положення № 1022/2000 встановлено, що Державна митна служба України (Держмитслужба України) є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері митної справи. Діяльність Держмитслужби України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Положення № 582/2011 передбачено, що Держмитслужба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері державної митної справи. 
Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 5 Закону № 1682-VII  організація проведення перевірки осіб (крім професійних суддів та осіб, зазначених в абзаці третьому цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка. Перевірці підлягають: достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону; достовірність відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та відповідність вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) у декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, поданій особою за минулий рік за формою, що встановлена Законом України «Про засади запобігання і протидії корупції», набутого (набутих) за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 цього Закону, доходам, отриманим із законних джерел.
Порядком № 563 передбачено, що перевірка достовірності відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою і четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади» проводиться керівником відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої проводиться перевірка, згідно з планом проведення перевірок, затвердженим Кабінетом Міністрів України, Керівник відповідного органу приймає рішення про початок проведення перевірки у відповідному органі, в якому встановлює дату початку проведення перевірки, а також відповідальним за проведення перевірки визначає кадрову службу чи інший структурний підрозділ такого органу.
Згідно зі ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Висновки суду апеляційної інстанції.
Отже, правовою підставою для звільнення особи в порядку Закону № 1682-VII із забороною протягом десяти років обіймати посади, щодо яких здійснюється люстрація, є одночасна сукупність певних умов, визначених одним з пунктів відповідної частини статті 3 вказаного Закону.
При цьому, регламентовані спеціальним Законом заборони, пов`язані із зайняттям посад в центральних органах виконавчої влади України та їх підрозділах, закріплені у пунктах 3, 7 частини першої та пунктах 1, 3 частини другої статті 3 Закону № 1682-VII.
Разом з тим, правовою підставою для застосування будь-якого з вказаних пунктів є одночасна сукупність наступних умов: 
1) перебування на посаді протягом певного періоду (не менше року у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 - для пунктів 3, 7 частини першої статті 3 та в період з 21.11.2013 по 22.02.2014 - для пунктів 1, 3 частини другої статті 3); 
2) займана посада належить до переліку, визначеного відповідним пунктом нормою, зокрема органу, який забезпечує формування та реалізацію митної політики.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу на те, що у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 позивач працював у митних органах та займав різні посади в Державній митній службі України (заступника та директора Департаменту, заступника начальника управління - начальника відділу).
Разом з тим, за своїм правовим статусом ДМС України у період її існування була органом виконавчої влади, який здійснював виключно реалізацію державної політики у сфері державної митної справи. 
Положення № 141/2013 щодо правового статусу Міндоходів набрало чинності лише 19.03.2013, тобто з огляду на встановлений у  пункті 7 частини першої статті 3 період перебування на посаді: з 25.02.2010 по 22.02.2014, позивач не займав і не міг займати будь-яку з посад у період дії саме вказаного Положення понад рік, оскільки проміжок часу з 19.03.2013 по 22.02.2014 становить менше року.
Отже, орган виконавчої влади, у структурному підрозділі якого позивач займав керівні посади у період з 25.02.2010 по 22.02.2014, а тим більше безпосередньо його структурні підрозділи, не були наділені повноваженнями та завданнями щодо формування митної політики, а лише здійснювали її реалізацію.
При цьому, ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження апелянтом не було надано жодних доказів, які б підтверджували зворотне.
Крім того, повно та всебічно аналізуючи всі обставини цієї справи, колегія суддів звертає увагу на те, що ані в матеріалах перевірки, проведеної у відношенні позивача в порядку Закону України «Про очищення влади», ані в наказі про його звільнення не зазначено конкретного критерію (певного пункту статті 3), на підставі якого він підлягає люстрації. 
У свою чергу, представник апелянта в судовому засіданні наполягав на тому, що позивач підпадає під критерій, закріплений у пункті 7 частини першої статті 3 Закону № 1682-VII (аналогічну норму апелянт наводить й у своїй скарзі /т.2 а.с.191/), однак такі твердження колегія суддів вважає необґрунтованими з підстав, наведених вище.
Таким чином, доводи апелянта щодо правомірності звільнення позивача не знайшли свого підтвердження у ході апеляційного провадження.
Крім того, аналізуючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів також відзначає, що в апеляційній скарзі апелянтом наведено неточні та неповні дані щодо трудової діяльності позивача у спірний період /т.2 а.с. 191-192/, що також вказує на поверхневий та формальний підхід до здійснення перевірки позивача.
Апеляційний суд також звертає увагу й на те, що у своїй скарзі апелянт посилається на практику Верховного Суду щодо визначення правового статусу Державної податкової служби, у той час, коли позивач працював ц Державній митній службі, тобто в іншому органі влади.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо протиправності наказу ДФС України від 26.10.2015 №  3399-о про звільнення позивача, наявності правових підстав для поновлення його на посаді та задоволення позову в цій частині.
Аналізуючи всі доводи апеляційної скарги, апеляційний суд враховує висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні від 21.01.1999 р. по справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Відповідно до ст. 6 КАС України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.         
Отже, судом першої інстанції правильно встановлено обставини цієї справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          
Таким чином, апеляційна скарга Міністерства юстиції України підлягає залишенню без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року - без змін.
Розподіл судових витрат.
Судом апеляційної інстанції не здійснено зміни або скасування рішення суду, а тому відповідно до ст. 139 КАС України, понесені відповідачем та апелянтом у цій справі судові витрати перерозподілу не підлягають
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 13 грудня 2017 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.
Судове рішення ухвалено 25.02.2020 о 12:03 год., повний текст судового рішення виготовлено 26.02.2020.

Головуючий суддя          

Судді: