ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
05 лютого 2020 року           справа №360/4690/19 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів: судді-доповідача Геращенка І.В., суддів: Арабей Т.Г., Міронової Г.М., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року  у справі  № 360/4690/19 (головуючий І інстанції Басова Н.М. текст рішення складено у приміщенні суду за адресою: просп. Космонавтів, 18, м. Сєвєродонецьк Луганської області)  за позовом   ОСОБА_1  до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та  зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2019 року ОСОБА_1 (далі-позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до Луганського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області (далі-відповідач, пенсійний орган) в якому просила:
-   визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невиплати  пенсії за віком з червня 2014 року по день прийняття судового рішення;
- зобов`язати відповідача поновити  виплату пенсії за віком та виплатити заборгованість за минулі періоди, а саме з червня 2014 року по день прийняття судового рішення (а.с.3-9).
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року позов задоволено (а.с.47-50).
Визнано протиправною бездіяльність Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області щодо ненарахування та невиплати  пенсії ОСОБА_1 з 1 серпня 2014 року. Зобов`язано Старобільське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області поновити ОСОБА_1 нарахування та виплату раніше призначеної пенсії за віком з виплатою усієї заборгованості по пенсії, що виникла за період її несплати, починаючи з 1 серпня 2014 року. Рішення суду допущено до негайного виконання у межах суми стягнення за один місяць.
Відповідач з вказаним рішенням суду не погодився та подав апеляційну скаргу, в якій послався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Просив скасувати рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року та прийняти нове судове рішення, яким відмовити  у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що позивач 20.06.2017 звернувся до управління з заявами про призначення/перерахунок пенсії та про запит її пенсійної справи з УПФУ в Жовтневому районі м. Луганська, надав довідку про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи, що тимчасово перемістилася до Новоайдарського району від 16.06.2017 року № 0000241378. Пенсійна справа позивача взята на облік управлінням з серпня 2014 року. На виконання вимог п.7 постанови Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо перемішеним особам» (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних обставин), управлінням було направлено запит до УСЗН Старобільської РДА Луганської області, на предмет підтвердження фактичного місця проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою, вказаною у довідці про взяття на облік внутрішньо перемішеної особи. Протоколом засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо перемішеним особам від 19.03.2018 року № 8, який надійшов до управління 23.03.2018 року, не підтверджено фактичне місце проживання позивача за адресою, вказаною у довідці про взяття на облік ВПО, що фактично унеможливило поновлення нарахування та виплати пенсії ОСОБА_1 . Відповідач зазначає, що для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 необхідно особисто звернутися до управління з наданням: паспорту громадянина України, ідентифікаційного номеру, довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, в якій зазначено адресу фактичного місця проживання та реквізитів карткового рахунку, відкритого у ПАТ «Державний ощадний банк України». Нарахування заборгованості з пенсії позивача за період з серпня 2014 року по теперішній час не проводиться у зв`язку із призупиненням виплати пенсії ОСОБА_1 , оскільки в управлінні відсутня відповідна заява позивача про поновлення нарахування та виплати належних їй пенсійних виплат (а.с. 61-63).
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 
Відповідно до приписів  статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України  справа розглядається в порядку письмового провадження.          
Суд, заслухав суддю - доповідача, перевірив матеріали справи, обговорив доводи апеляційної скарги встановив наступне.
Позивач - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянкою України, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с.10-11,12).
Відповідно до інформації зазначеної у довідці від 16.06.2017 року № 0000241378, позивач є внутрішньо переміщеною особою, фактичне місце проживання/перебування є АДРЕСА_2 (а.с.13).
Позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 (а.с.14).
На виконання ухвали Луганського окружного адміністративного суду від 04.11.2019 року Управління праці та соціального захисту населення Новоайдарської райдержадміністрації надало інформацію, в якій зазначило, що рішення про скасування довідки ВПО не приймалось (а.с.26).
20.06.2017 року позивач звернувся до Новоайдарського відділу Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області з заявою, в якій просив запросити пенсійну справу з Жовтневого району м.Луганська та зазначив, що в останнє отримав пенсію по липень 2014 року включно (а.с.30).
Розпорядженням № 47 від 14.07.2017 року позивача було взято на облік до відповідача як пенсіонера за віком з 01.08.2014 року (а.с.29).
Відповідачем надано письмову інформацію від 14.11.2019 року №17440/07 в якій зазначено, що відповідно до витягу із протоколу № 8 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 19.03.2018 року, не було підтверджено факт проживання ОСОБА_1 за вказаною нею адресою (а.с.28).
На звернення позивача до Головного управління ПФУ в Луганській області, останній надав відповідь від 20.12.2018 року №17791/02-02, в якій зазначив, що згідно рішення від 19.03.2018 року № 8 Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам в поновленні виплати пенсії було відмовлено у зв`язку з не підтвердженням фактичного місця проживання. Поновлення виплати пенсії буде здійснено після особистого звернення до управління органу Фонду з наданням: паспорту, ідентифікаційного коду та оновленої довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, в якій зазначено адресу фактичного місця проживання (а.с.15-16).
Не погодившись з діями відповідача, ОСОБА_1 звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.
Проаналізувавши встановлені обставини справи та норми законодавства України, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а  також  у   старості  та  в  інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових  внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 92 Конституції України, виключно законами України визначаються, зокрема, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV) встановлено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.
Відповідно до Прикінцевих положень Закону № 1058-IV, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом, закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, положення цього Закону є пріоритетними в питаннях виплати пенсій.
Статтею 49 Закону № 1058-IV  виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Зміст цієї норми можна розуміти так, що припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним  органом  відповідного  рішення і лише з підстав визначених ст. 49 Закону № 1058-IV.
З апеляційної скарги пенсійного органу вбачається, що припинення виплати пенсії позивачу відбулося внаслідок надходження до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області інформації про непідтвердження факту проживання ОСОБА_1 за вказаною нею адресою.
Проте, Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії.
Суд апеляційної інстанції  звертає увагу, що постанова КМУ № 509 від 01.10.2014 року «Про облік внутрішньо переміщених осіб»,  постанова КМУ № 637 від 05.11.2014 року «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам»,  постанова КМУ № 365 від 08.06.2016 року «Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», не є законами, а тому зазначені підзаконні нормативно-правові акти не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.
Суд апеляційної інстанції  зазначає, що право приймати закони, вносити до них зміни належить виключно Верховній Раді України і не може передаватися іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові  акти  приймаються на основі: Конституції України і повинні відповідати їй.
Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Право на обмеження конституційних прав громадян Кабінету Міністрів України Верховною Радою України не надано.
Припинення виплати пенсії на підставі положень постанов Кабінету Міністрів України без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення не входить до вказаного вище переліку випадків, відповідно до яких припиняється виплата пенсії, а тому не може бути підставою для її  припинення, оскільки право соціального захисту, у тому числі пенсійне забезпечення, гарантовано кожному громадянину Конституцією України.
Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності підстав для припинення позивачеві виплати пенсії. Крім того, з вищеописаних наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що відповідачем  рішення про припинення виплати пенсії позивачу, починаючи з 01.08.2014 взагалі не приймалося.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначив, що право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).
У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.
Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Крім того, частина території Донецької та Луганської області, яка не підконтрольна українській владі в наслідок чого на цій території органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження та на якій проводилась АТО, а по теперішній час проводиться ООС, є територією України.
Таким чином, суд вважає, що припинення виплати пенсії без прийняття рішення є грубим порушенням права пенсіонера на пенсійне забезпечення. Відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим підлягають захисту порушені права пенсіонера.
Зазначене відповідає правовій позиції Верховного Суду викладеній в рішенні від 3 травня 2018 року в зразковій справі про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі по справі № 805/402/18 (провадження № Пз/9901/20/18).
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду без змін.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року  у справі  № 360/4690/19  за позовом   ОСОБА_1  до Старобільського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання протиправною бездіяльність та  зобов`язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2019 року  у справі  № 360/4690/19 - залишити без змін.
Повний текст постанови складений та підписаний 5 лютого 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верхового Суду  протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення окрім випадків визначених статтєю 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач:                                                                      І.В. Геращенко 

Судді:                                                                                          Т.Г. Арабей

Г.М. Міронова