ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1039/20 Справа № 171/692/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Хоруженко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 січня 2020 року                                                                 м.Кривий Ріг
справа № 171/692/19 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Чубіна А.В.
сторони:
заявник:  ОСОБА_1 
заінтересована особа: Апостолівський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2019 року, яке постановлено суддею Хоруженко Н.В. у м. Апостолове Дніпропетровської області та повний текст рішення складено 27 червня 2019 року, - 
       ВСТАНОВИВ:        
В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, в обґрунтування якої зазначила, що 09.04.2019 року вона звернулася до Апостолівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України щодо отримання паспорта громадянина України, однак на вказане звернення їй було відмовлено, оскільки для встановлення належності до громадянства України, відповідно до ст.3 Закону України «Про громадянство України», їй необхідно, відповідно до п.12 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», надати за місцем свого проживання судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року. 
ОСОБА_1 зазначила, що вона була зареєстрована в Жовтневому районі м. Дніпро, однак при переїзді до АДРЕСА_1 загубила свій паспорт. З питань оформлення паспорта громадянина України замість втрачено до Апостолівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не зверталася. Заявник зазначає, що без встановлення факту проживання на території України, вона позбавлена можливості отримати підтвердження того, що є громадянкою України, отримати паспорт громадянина України, мати права та обов`язки громадянина України. 
У зв`язку з вище викладеним, ОСОБА_1 просила суд встановити факт її постійного проживання на території України, станом на 24 серпня 1991 року.
Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2019 року заяву задоволено частково та встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , громадянки України, на території України станом на 24 серпня 1991 року. 
В апеляційній скарзі Головне управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що в матеріалах справи відсутні письмові докази, які б підтверджували факт саме постійного, безперервного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року. Наявними матеріалами справи підтверджується факт проживання ОСОБА_1 на території України з 01.09.1986 року по 28.05.1991 року, а не станом на 24.08.1991 року. Крім того, не доводять факту проживання заявниці на території України станом на 24.08.1991 року факт її одруження в 1993 році та факт народження дітей в 1992 році та в 1999 році. 
Крім того, суд першої інстанції встановив наявність факту постійного проживання заявниці на території України станом на 24.08.2019 року, в той час як для надання паспорту громадянина України необхідно підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. 
Відзив на апеляційну скаргу не подавався. 
Рішення суду першої інстанції не оскаржено в частині відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту її проживання на території України станом на теперішній час, тому, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, правильність висновків суду першої інстанції в цій частині судом апеляційної інстанції не перевіряються. 
Заслухавши суддю-доповідача, представника Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області – Черепанову Н.П., яка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 , перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, суд першої інстанції виходив з доведеності факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч.7 ст.19 ЦПК України, окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до ст. 293 ч.1 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно ст. 293 ч.2 п.5 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Частиною 1 статті 3 Закону України «Про громадянство України» визначено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України, 24 серпня 1991 року, постійно проживали на території України. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24.08.1991 р. чи 13.11.1991 року.
Відповідно до п.7 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР», відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 р. або 13.11.1991 року.
У п.44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
Згідно із ст.9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.
Статтею 1 цього ж Закону визначено, що безперервним проживанням на території України є проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік -180 днів. Проживання на території України на законних підставах –це проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року, відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.
Наведений у ст.315 ЦПК України перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення.
Згідно ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 03.11.1992 року, ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Дніпропетровську Дніпропетровська область, про що зроблено відповідний актовий запис № 678 (а.с.15).
Згідно листа Комунального закладу освіти «Першотравенська загальноосвітня спеціальна школа-інтернат» Дніпропетровської обласної ради» за №01-15/276 від 04.06.2019 року встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 12.12.1986 року по 28.05.1991 року навчалася в Першотравневій допоміжній школі-інтернат Дніпропетровської області, запис в алфавітній книзі запису учнів на стор. 275, яка розпочата 01.09.1982 року, і була відрахована зі школи-інтернату після закінчення 9-ти класів.
Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданого 12.11.1993 року відділом запису актів цивільного стану Ленінської районної ради м.Дніпропетровська, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . 12.11.1993 року уклали шлюб, актовий запис №1305. Після укладення шлюбу ОСОБА_5 присвоєно прізвище Охотська (а.с.11). 
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в м.Кривий Ріг Дніпропетровської області народився ОСОБА_6 , батьком якого є ОСОБА_3 , матір`ю ОСОБА_1 , про що зроблено відповідний актовий запис № 13 (а.с.12). 
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 від 08.12.1993 року встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Дніпропетровськ Дніпропетровська область народилася ОСОБА_7 , батьками якої є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , про що зроблено відповідний актовий запис № 24.
Довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 29.03.2019 року встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованою не значиться (а.с.16).
Довідкою №115 від 08.04.2019 року, Виконавчого комітету Зеленодольської міської ради, встановлено, що ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_1 , без реєстрації з 2007 року (а.с.6).
На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 та встановлення наявності факту постійного її проживання на території України станом на 24.08.1991 року.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні заяви доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні письмові докази, які б підтверджували факт саме постійного, безперервного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року, так як матеріалами справи підтверджується факт проживання ОСОБА_1 на території України з 01.09.1986 року по 28.05.1991 року, а не станом на 24.08.1991 року, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, заявник в період з 12.12.1986 року по 28.05.1991 року навчалася в Першотравневій допоміжній школі-інтернат Дніпропетровської області, та була відрахована зі школи-інтернату після закінчення 9-ти класів. 
Крім того, матеріалами справи встановлено, та представником заінтересованої особи не заперечувався в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції той факт, що в 1992 році заявник отримала в Жовтневому РВ у м. Дніпро паспорт громадянина колишнього СРСР на дівоче прізвище ОСОБА_8 , однак вказаний паспорт вона втратила, що свідчить про постійність проживання заявника на території України станом на 24.08.1991 року.
Крім того, ІНФОРМАЦІЯ_5 у заявниці, у м. Дніпропетровську, народилася донька - ОСОБА_7 , та відповідно до свідоцтва про народження доньки заявниці серії НОМЕР_4 від 08.12.1993 року встановлено, що мати ОСОБА_7 - заявниця ОСОБА_1 , є громадянкою України, 
Колегія суддів вважає, що той факт, що ОСОБА_1 народилась на території України, де навчалась в період з 12.12.1986 року по 28.05.1991 року, де в 1992 році отримала у м. Дніпро паспорт громадянина колишнього СРСР на дівоче прізвище ОСОБА_8 , де в неї ІНФОРМАЦІЯ_5 народилась дочка та де вона ІНФОРМАЦІЯ_6 одружилась, свідчать про те, що станом на 24.08.1991 року ОСОБА_1 постійно проживала на території України, тому вважає встановленим факт постійного її проживання на території України станом на 24.08.1991 року.
Наведеним вище спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що не доводять факту проживання заявниці на території України станом на 24.08.1991 року факт її одруження в 1993 році та факт народження дітей в 1992 році та в 1999 році.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Колегія суддів, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24.08.1991 року.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні заяви ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції встановив наявність факту постійного проживання заявниці на території України станом на 24.08.2019 року, в той час як для надання паспорту громадянина України необхідно підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки, як вбачається з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, судом першої інстанції досліджено обставини справи та суд дійшов висновку про наявність факту постійного проживання заявниці на території України станом саме на 24.08.1991 року, про що зазначено в резолютивній частині рішення. При цьому помилкове зазначення в мотивувальній частині рішення суду дати 24.08.2019 року не є підставою для скасування рішення суду. 
На підставі наведеного вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1  про встановлення факту, що має юридичне значення та наявності в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року заявника ОСОБА_1 .
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі. 
Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.
Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 24 червня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 січня 2020 року. 

Головуючий:

Судді: