Постанова
Іменем України
18 грудня 2019 року 
м. Київ
справа № 163/3224/16-ц 
провадження № 61-26519св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Ступак О. В. 
суддів: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач – Луцький прикордонний загін,
відповідачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Луцького прикордонного загону на рішення Любомльського районного суду Волинської області  від 11 травня 2017 року у складі судді Чишія С. С. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 26 липня 2017 року у складі колегії суддів: Киці С. І., Грушицького А. І., Шевчук Л. Я.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2016 року Луцький прикордонний загін звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Позов обґрунтований тим,що у встановленому порядку службове житло надано військовослужбовцю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 на сім`ю із 3 осіб. Згідно з наказом Голови Державної прикордонної служби України від 14 листопала 2012 року № 570-ос полковника ОСОБА_1 направлено для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 у місто Чоп. Відповідно до наказу начальника Луцького прикордонного загону від 16 листопала 2012 року № 343-ОС ОСОБА_1 виключено зі списків ІНФОРМАЦІЯ_1 та усіх видів забезпечення. Згідно з протоколом засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18 березня 2013 року № 3 прийнято рішення про зняття військовослужбовця ОСОБА_1 з квартирного обліку у зв`язку з його переміщенням до іншого місця проходження військової служби.
Згідно з наказом Голови Державної прикордонної служби України від 11 вересня 2014 року № 778-ос прапорщика ОСОБА_2 направлено для подальшого проходження військової служби у розпорядження начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України та відповідно до наказу начальника Луцького прикордонного загону від 19 вересня 2014 року      № 207-ОС ОСОБА_2 виключено зі списків ІНФОРМАЦІЯ_1 та усіх видів забезпечення.
Всупереч статті 124 Житлового кодексу Української РСР (далі —ЖК Української РСР) та пункту 2.21 Інструкції про організацію забезпечення жилими приміщеннями в Державній прикордонній службі України, затвердженої наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 грудня 2007 року № 1040 (далі — Інструкція), відповідачі не здали службове житло, незважаючи на неодноразові звернення щодо оплати заборгованості з комунальних послуг і звільнення службового житла.
Позивач просив визнати ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування службовим жилим приміщенням загальною площею 70,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 11 травня            2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 26 липня  2017 року, в позові відмовлено.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування службовим приміщенням, немає, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не припинили військову службу, а лише вибули на інше місце служби, тому припинення їх права користування наданим службовим житлом можливе лише в разі надання іншого житла. Позивач не надав доказів того, що сім`я відповідачів забезпечена будь-яким іншим житлом, відповідачі сплачують комунальні послуги щодо спірного житла, а відповідач ОСОБА_3 , яка навчається у вищому навчальному закладі, іншого житла не має взагалі. Позивач не ставить питання про виселення відповідачів із службового житлового приміщення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У серпні 2017 року Луцький прикордонний загін звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 11 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 26 липня 2017 року, просив скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Рух справи в суді касаційної інстанції
04 жовтня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК Україниу редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 03 червня 2019 року № 455/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30 (зі змінами та доповненнями), постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.
06 грудня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Згідно з пунктами 2.1, 2.6 Інструкції військовослужбовцям та членам їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності в них за місцем проходження служби житла надаються службові житлові приміщення на час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби за місцем проходження ними військової служби за рішенням начальника органу Державної прикордонної служби за погодженням з Адміністрацією Держприкордонслужби України. 
Відповідно до пункту 2.21 Інструкції у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню у двомісячний термін з дня видання наказу про виключення із списків особового складу органу Державної прикордонної служби. Однак, відповідачі як наймачі службового житлового приміщення у цьому житлі тривалий час не проживають, оскільки військову службу проходять в інших підрозділах Державної прикордонної служби України, а при виїзді на інше місце проживання у зв`язку з переведенням для проходження військової служби в інший підрозділ спірне службове житлове приміщення не звільнили та його обладнання в належному стані за актом наймодавцю не здали.
Позиції інших учасників справи
Заперечення на касаційну скаргу не надійшли.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що відповідно до протоколу від 13 липня 2007 року № 2 гарнізонна житлова комісія Луцького прикордонного загону поставила на квартирний облік для отримання жилої площі ОСОБА_2 з сім`єю у складі чоловіка ОСОБА_1 та доньки ОСОБА_3 .
Рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_2 квартиру АДРЕСА_2 на АДРЕСА_3 надано військовослужбовцю ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 із сім`єю із 3 осіб та видано відповідний ордер на право зайняття службового житлового приміщення в закритому військовому містечку Римачі.
Службовий жилий будинок на АДРЕСА_3 належить державі в особі Державної прикордонної служби України.
Згідно з наказом Голови Державної прикордонної служби України від 14 листопала 2012 року № 570-ос полковника ОСОБА_1 направлено для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 у місто Чоп. Відповідно до наказу начальника Луцького прикордонного загону від 16 листопала 2012 року № 343-ОС ОСОБА_1 виключено зі списків ІНФОРМАЦІЯ_1 та усіх видів забезпечення. Згідно з протоколом засідання житлової комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18 березня 2013 року № 3 прийнято рішення про зняття військовослужбовця ОСОБА_1 з квартирного обліку у зв`язку із його переміщенням до іншого місця проходження військової служби.
Згідно з наказом Голови Державної прикордонної служби України від 11 вересня 2014 року № 778-ос прапорщика ОСОБА_2 направлено для подальшого проходження військової служби у розпорядження начальника Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України та відповідно до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 19 вересня 2014 року             № 207-ОС ОСОБА_2 виключено зі списків ІНФОРМАЦІЯ_1 та усіх видів забезпечення.
Відповідно до довідки  від 17 листопада 2016 року № 427 ОСОБА_2 на квартирному обліку у ІНФОРМАЦІЯ_2 не перебуває.
Згідно з повідомленнями Луцького прикордонного загону станом на 09 вересня 2016 року заборгованість ОСОБА_2 за проживання у службовому житлі загону становить 773,85 грн, станом на 17 жовтня 2016 року – 1 584,99 грн, станом на 01 лютого 2017 року – 26,64 грн.
Відповідно до довідки Північного регіонального управління ДПС України від 16 лютого 2017 року № 30/113 ОСОБА_1 є військовослужбовцем Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України.
Згідно з актом обстеження відомчої житлової площі на АДРЕСА_1 від 25 листопада 2016 року у вказаному приміщенні проживають військовослужбовці прикордонної служби ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Військовослужбовець ОСОБА_2 , за якою рахується це житло, в ньому не проживає, оскільки проходить службу в іншому підрозділі Державної прикордонної служби України.
Відповідно до інформаційної довідки Римачівської сільської Ради ОСОБА_1 зареєстрований на АДРЕСА_4 , ОСОБА_2 зареєстрована на АДРЕСА_5 , ОСОБА_3 зареєстрована на АДРЕСА_6 .
Згідно з довідкою, виданою Варшавським університетом, ОСОБА_3 навчається на стаціонарній формі у Варшавському університеті на кафедрі англійської мови з 01 жовтня 2015 року до 30 вересня 2018 року.
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 як військовослужбовці Державної прикордонної служби України та ОСОБА_3 як їх дочка у встановленому порядку вселились до спірного службового житла, але ОСОБА_1 з 2012 року, ОСОБА_2 з 2014 року із списків військовослужбовців Луцького прикордонного загону виключені, однак продовжують проходити службу в інших підрозділах Державної прикордонної служби України.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Однією з гарантій соціального захисту військовослужбовців є право на забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей жилими приміщеннями, закріплене частиною першою статті 31 ЖК Української РСР, відповідно до якої громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті, як правило, у вигляді окремої квартири на сім`ю.
Згідно із статтею 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до вимог пункту 26 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 (далі - Порядок), військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
Відповідно до частини першої статті 118 ЖК Української РСР (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) службові приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.
Згідно з пунктами 2.1, 2.6 Інструкції військовослужбовцям та членам їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності в них за місцем проходження служби житла надаються службові житлові приміщення на час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби за місцем проходження ними військової служби за рішенням начальника органу Державної прикордонної служби за погодженням з Адміністрацією Держприкордонслужби України. 
Відповідно до пункту 2.12 Інструкції службове житлове приміщення надається військовослужбовцю на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, у тому числі на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від військовослужбовця в цьому або іншому населеному пункті. 
Згідно з пунктами 2.15, 2.16 Інструкції наймач службового житлового приміщення має проживати в ньому разом з членами своєї сім`ї.
Відповідно до пункту 2.21 Інструкції у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню у двомісячний термін з дня видання наказу про виключення із списків особового складу органу Державної прикордонної служби.
Згідно зі статтею 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач обгрунтовує позов тим, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 виключені із списків частини, а службове житло вони не звільнили. Суд першої інстанції встановив, що відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не зареєстровані у спірному жилому приміщенні та не проживають у ньому, а у ньому зареєстрована дочка ОСОБА_3 . Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням згідно зі статтями 118, 121, 124 ЖК Української РСР відсутні, а позивач не порушує питання про виселення відповідачів зі службового жилого приміщення.
Такі висновки судів не грунтуються на встановлених обставинах справи, суди неправильно витлумачили норми матеріального права.
Згідно з пунктом 2.21 Інструкції відповідачі повинні були звільнити у двомісячний термін з дня видання наказу про виключення із списків особового складу органу Державної прикордонної служби службове приміщення.
Верховний Суд зазначає, що переміщення відповідачів по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість означає, що вони втратили право користування службовим житловим приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби.
Виселення як спосіб захисту порушеного права позивача не є ефективним способом захисту, оскільки відповідачі у службовому житлому приміщенні не проживають. Реєстрація у ньому їхньої дочки, право на користування яким вона мала як член сім`ї ОСОБА_1 , є похідним від права останнього.
Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що володільцем такого житла залишається його власник. Особа, яка користується службовим житлом, усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення.
Засіб захисту, що вимагається статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Верховний Суд виходить із встановлених обставин справи та зазначає, що ефективний спосіб захисту порушеного права повинен забезпечити його поновлення.
Встановивши, що відповідачі військову службу проходять в інших підрозділах Державної прикордонної служби України, при виїзді до іншого місця проживання у зв`язку з переведенням для проходження військової служби в інший підрозділ спірне службове жиле приміщення не звільнили, суди дійшли помилкового висновку, що відповідачі на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення у тому ж населеному пункті не вибували, а направлення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до іншого місця проходження військової служби відбулося відповідно до наказу Голови Державної прикордонної служби України.
З огляду на встановлені обставини справи та  зазначені вище норми матеріального права Верховний Суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволення, оскільки визнання відповідачів такими, що втратили право користування службовим житловим приміщенням забезпечує поновлення порушеного права позивача.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню,  судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
З урахуванням сплаченого Луцьким прикордонним загоном судового збору за подання позовної заяви у сумі 1 378,00 грн, за подання апеляційної скарги – 704,00 грн, та за подання касаційної скарги – 768,00 грн, з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Луцького прикордонного загону підлягають стягненню судові витрати у розмірі 2 850,00 грн, з кожного по 950,00 грн.
Керуючись статтями 400, 409,412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Луцького прикордонного загону задовольнити.
Рішення Любомльського районного суду Волинської області  від 11 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 26 липня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.
Позов ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, задовольнити.
Визнати  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщеннямзагальною площею 70,1 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . 
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Луцького прикордонного загону судові витрати у розмірі 2 850 (дві тисячі вісімсот п`ятдесят) грн 00 коп, з кожного по 950 (дев`ятсот п`ятдесят) грн 00 коп.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                               О. В. Ступак
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник 
                                                                                                                      С. О. Погрібний
                                                                                                                      Г. І. Усик
                                                                                                                      В. В. Яремко