ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 р. м. Харків	Справа № 520/8983/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Гуцала М.І.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Бенедик А.П. ,
за участю секретаря судового засідання Соколової О.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2019, головуючий суддя І інстанції: Біленський О.О. (повний текст складено 16.12.19) по справі № 520/8983/19
за позовом ОСОБА_1      
до Одеської митниці ДФС                             
про скасування рішення і картки відмови,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся з позовом до Одеської митниці ДФС (далі - Митниця), в якому просила скасувати картку відмови в прийнятті митної декларації №UА500650/2019/0031 та рішення Одеської митниці ДФС про коригування митної вартості товару від 25 березня 2019 року №UА500000/2019/000292/2.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове судове рішення про задоволення адміністративного позову.
В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що декларантом для розмитнення транспортного засобу надано Митниці всі необхідні документи, які підтверджують визначений декларантом розмір митної вартості.
Відповідач у справі не скористався своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає розгляду справи.
В судовому засіданні позивач вимоги та доводи апеляційної скарги підтримав. Вважає, що заявлена ним митна вартість автомобіля є достатньо обгрунтованою, оскільки підтверджена доданими до митної декларації документальними доказами.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча відповідач був заздалегідь належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, що не перешкоджає апеляційному перегляду оскарженого судового рішення.
Заслухавши доповідь судді-доповідача стосовно обставин, необхідних для прийняття рішення судом апеляційної інстанції, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши і обговоривши доводи апеляційної скарги, правильність правової оцінки обставин справи та застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення вимог поданої позивачем апеляційної скарги з огляду на наступне.
В ході судового розгляду було встановлено, що 21 грудня 2018 року між позивачем та Компанією ДжейКей Авто Сейлс (JK AUTO SALES), резидентом Сполучених Штатів Америки було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля марки ТОYОТА модель RAV4 SЕ, 2016 року виробництва, ВІН номер НОМЕР_1 , шляхом погодження Інвойсу №1/2018 від 21 грудня 2018 року. 
На підтвердження свого права власності Продавцем було надано Сертифікат про право власності № НОМЕР_2 , виданий Штатом Огайо Сполучені Штати Америки, відповідно до якого вказана Компанія була зазначеною як власник цього Транспортного засобу. 
Відповідно до Інвойсу, Сторонами було досягнуто домовленості про те, що транспортний засіб договірна вартість транспортного засобу складає 4300 доларів США та постачається він на умовах СFR порт Одеса, Україна, вартість доставки за домовленістю сторін складає 1000 доларів США, загальна сума Інвойсу склала 5300 доларів США. 
26 грудня 2018 року позивачем було здійснено оплату на користь продавця транспортного засобу шляхом перерахування грошових коштів в розмірі 5300 доларів США на поточний рахунок продавця, зазначений в Інвойсі, про що свідчить платіжне доручення в іноземній валюті №3 від 26 грудня 2018 року та відмітка на Інвойсі № 1/2018 від 21 грудня 2018 року. 
19 березня 2019 року позивачем було сплачено на користь Одеської митниці ДФС суму передоплати за митне оформлення транспортного засобу в розмірі 55800,00 грн.
Для здійснення митного оформлення товару до Одеської митниці ДФС 20.03.2019 позивачем подано митну декларацію (МД) типу ІМ 40 АА №UA500650/2019/008404, у якій митну вартість товару зазначено на рівні 5300 доларів США, що за курсом валют НБУ на день подання МД складало 143952,4 грн.
Для підтвердження заявленої митної вартості вказаного транспортного засобу до Одеської митниці ДФС разом з митною декларацією (МД) №UA500650/2019/008404 від 20.03.2019 уповноваженою особою декларанта подані наступні документи: рахунок - фактура (інвойс) №1/2018 від 21.12.2018; коносамент (Bill of lading) №NYCODS815070 від 06.02.2019, домашній коносамент (House bill of lading) №NYCODS815070 від 18.03.2019, навантажувальний документ (Bordereau) №28932 від 11.03.2019, декларація про походження товару №2003195 від 20.03.2019, висновок про вартісні характеристики товару, підготовлений спеціалізованою експертною організацією №2003195 від 20.03.2019; паспорт громадянина України з відміткою про реєстрацію місця проживання в Україні № НОМЕР_3 від 26.10.2006.
За результатами розгляду поданих декларантом документів, автоматизованою системою аналізу та управління ризиками (АСАУР) за митною декларацією сформовані форми контролю, які у зв`язку з можливим заниженням митної вартості товарів, передбачали необхідність здійснення митницею перевірки правильності визначення митної вартості із зверненням уваги на митну вартість ідентичних або подібних (аналогічних) товарів; проведення перевірки відомостей, що містяться в документах, які підтверджують митну вартість товарів; здійснення запиту додаткових документів; а у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 Митного кодексу України - прийняття рішення про коригування митної вартості.
Зокрема, було встановлено, що в поданих документах містяться розбіжності, а також надані позивачем документи не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів та всіх відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, а саме: 1) заявлена митна вартість товару є меншою за індикатор ризику (нижньої межі діапазону вартості подібних КТЗ в країні експорту - 11543 долара США); 2) частиною 2 статті 368 Митного кодексу України передбачено, що при визначенні фактурної вартості товарів, які переміщуються у несупроводжуваному багажі та вантажному відправленні, крім вартості самих товарів враховується вартість їх страхування та перевезення (фрахту) до моменту перетинання ними митного кордону України. Проте, до митного оформлення не надано документів, які підтверджують вартість страхування та перевезення (фрахту) товарів до моменту перетинання ними митного кордону України, які підтверджують митну вартість товарів.; 3) у наданих до митного оформлення документах (інвойсі тощо) відсутня будь-яка інформація щодо здійснення або відсутні дані щодо витрат на навантаження оцінюваних товарів, пов`язані з їх транспортуванням до порту ввезення на митну територію України, внаслідок чого неможливо перевірити правильність визначення митної вартості самих товарів; 4) згідно з пунктом 6 частини 2 статті 53 Митного кодексу України документами, які підтверджують митну вартість товарів є транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. Проте, до митного оформлення не надано жодного з документів, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 5) згідно з інформацією з мережі Інтернет транспортний засіб позивача придбано за 11500 доларів США без урахування аукціонних зборів, транспортування, страхування, навантаження тощо. Проте, згідно з інвойсом вартість купівлі зазначена у розмірі 4300 доларів США, що може свідчити про можливу наявність ознак підробки поданих до митного оформлення документів. 
З огляду на викладене, на підставі ч.3 статті 53 Митного кодексу України Одеською митницею ДФС повідомлено декларанта про необхідність подання протягом 10 календарних днів додаткових документів для підтвердження заявленої митної вартості, а саме: 1) копію митної декларації країни відправлення; 2) калькуляцію транспортних витрат за межами митної території України з урахуванням вартості фрахту, вартості інших складових вартості транспортування транспортного засобу, що декларується, у тому числі територією країни експортера; 3) згідно з п.8 ч.2 ст.53 Митного кодексу України - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування; 4) згідно з п.4 ч.2 ст.53 Митного кодексу України - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару. 
Додатково декларанту повідомлено про можливість за власним бажанням подати додаткові наявні документи для підтвердження заявленої митної вартості товару. 
Однак, додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості товару декларантом позивача до митниці подано не було як до прийняття рішення про коригування митної вартості, так і в подальшому. Так само, додаткових документів не надано і до матеріалів справи.
Крім того, в матеріалах справи міститься копія заяви від 25.03.2019, якою ОСОБА_1 повідомляє про відсутність додаткових документів, окрім тих, що були надані раніше. 
Колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів не підписання та не направлення вказаної заяви ОСОБА_1 . Також матеріали справи не містять доказів, що підпис на даній заяві не належить позивачу та вчинений іншою особою.
За допомогою інформації, отриманої за результатами здійснення митного контролю, яка міститься у спеціалізованому програмно-інформаційному комплексі Єдиної автоматизованої інформаційної системи (ЄАІС), враховано форму контролю, сформовану автоматизованою системою аналізу та управління ризиками (АСАУР), відповідно до якої "Вартість транспортного засобу нижча наявної цінової інформації, отриманої у тому числі із зовнішніх джерел. Обов`язкове залучення відповідного спеціалізованого підрозділу для визначення митної вартості та інформацію з мережі Інтернет про вартість продажу даного КТЗ за 11500 дол. США. 
Враховуючи вищезазначене, митну вартість товару № 1 скориговано до рівня 12500 дол. США, в тому числі  вартість продажу даного транспортного засобу у розмірі 11500 дол. США та витрати на транспортування у розмірі 1000 дол. США. 
У зв`язку з вищевикладеним та у відповідності до ч.2 ст. 55 Митного кодексу України Одеською митницею ДФС прийнято рішення про коригування митної вартості товарів № UA500000/2019/000292/2 від 25.03.2019. 
Одеською митницею ДФС була видана картка відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA500650/2019/00331 від 25.03.2919 та роз`яснено вимоги, виконання яких забезпечує можливість прийняття митної декларації, митного оформлення, випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення.
25 березня 2019 року позивач скористався наданим п. 7 ст. 55 МК України правом та платіжним дорученням №10312663 сплатив на користь відповідача суму 70800,00 грн. 
30 березня 2019 року транспортний засіб було випущено у вільний обіг та видано посвідчення про його реєстрацію серія НОМЕР_4 . 
28 березня 2019 року позивач звернувся до відповідача із заявою про повернення надмірно сплачених коштів в розмірі 9636,82 грн. Зокрема, позивач мав сплатити загальну суму митних платежів у розмірі 116963,18 грн., а фактично сплатив - 126600,00 грн. 
08 травня 2019 року відповідач платіжним дорученням №2520933587 повернув на користь позивача суму надмірно сплачених коштів у розмірі 9636,82 грн. 
Не погодившись з правомірністю рішення про коригування митної вартості товарів, позивач звернувся до суду.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог,  суд першої інстанції виходив з того, що на момент винесення оскаржуваного рішення про коригування митної вартості транспортного засобу позивача відомості, витребувані під час митної консультації до Одеської митниці ДФС не надавались, відповідно позивачем не спростовані обґрунтовані сумніви митниці в об`єктивності та достовірності відомостей, зазначених в документах, наданих позивачем під час митного оформлення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до  ч. 8 ст. 257 Митного кодексу України (далі – МК України) митне оформлення товарів, транспортних засобів комерційного призначення здійснюється органами доходів і зборів на підставі митної декларації, до якої декларантом залежно від митних формальностей, установлених цим Кодексом для митних режимів, та заявленої мети переміщення вносяться, окрім іншого, відомості щодо митної вартості товарів та методу її визначення.
Згідно ст. 49 Митного кодексу України митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.
Положеннями ч.2 ст.51 МК України передбачено, що митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 52 Митного кодексу України заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.
Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій з органом доходів і зборів; 2) подавати органу доходів і зборів достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням органу доходів і зборів додаткової інформації.
Відповідно до ч.ч.1-6, 8 ст.57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.
Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).
Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.
Застосуванню другорядних методів передує процедура консультацій між органом доходів і зборів та декларантом з метою визначення основи вартості згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу. Під час таких консультацій орган доходів і зборів та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.
У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 [визначення митної вартості за ціною договору щодо ідентичних товарів] і 60 [визначення митної вартості за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів] цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 [визначення митної вартості на основі віднімання вартості] цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 [визначення митної вартості товарів на основі додавання вартості (обчислена вартість)] цього Кодексу.
При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.
У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.
Згідно з ч.ч.1-5, 10, 21 ст.58 МК України метод визначення митної вартості за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, застосовується у разі, якщо: 1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів; 3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті; 4) покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.
Метод визначення митної вартості товарів за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються, не застосовується, якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні та/або відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні.
У разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у пункті 2 частини першої статті 57 цього Кодексу.
Митною вартістю товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за товари, якщо вони продаються на експорт в Україну, скоригована в разі потреби з урахуванням положень частини десятої цієї статті.
Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця.
Використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості повинні бути об`єктивними, піддаватися обчисленню та підтверджуватися документально.
Відповідно до  ст.64 Митного кодексу України у разі якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом послідовного використання методів, зазначених у статтях 58 - 63 цього Кодексу, митна вартість оцінюваних товарів визначається з використанням способів, які не суперечать законам України і є сумісними з відповідними принципами і положеннями Генеральної угоди з тарифів і торгівлі (GATT).
Митна вартість, визначена згідно з положеннями цієї статті, повинна ґрунтуватися на раніше визнаних (визначених) органами доходів і зборів митних вартостях.
Митна вартість імпортних товарів не визначається згідно із положеннями цієї статті на підставі: 1) ціни товарів українського походження на внутрішньому ринку України; 2) системи, яка передбачає прийняття для митних цілей вищої з двох альтернативних вартостей; 3) ціни товарів на внутрішньому ринку країни-експортера; 4) вартості виробництва, іншої, ніж обчислена вартість, визначена для ідентичних або подібних (аналогічних) товарів відповідно до положень статті 63 цього Кодексу; 5) ціни товарів, що поставляються з країни-експортера до третіх країн; 6) мінімальної митної вартості; 7) довільної чи фіктивної вартості.
У разі якщо ця стаття застосовується органом доходів і зборів, він на вимогу декларанта або уповноваженої ним особи зобов`язаний письмово поінформувати їх про митну вартість, визначену відповідно до положень цієї статті, та про використаний при цьому метод.
Положеннями  ч.ч.1-3, 5, 6 ст.53 МК України передбачено, що у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає органу доходів і зборів документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення.
Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування.
У разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, декларант або уповноважена ним особа на письмову вимогу органу доходів і зборів зобов`язані протягом 10 календарних днів надати (за наявності) такі додаткові документи: 1) договір (угоду, контракт) із третіми особами, пов`язаний з договором (угодою, контрактом) про поставку товарів, митна вартість яких визначається; 2) рахунки про здійснення платежів третім особам на користь продавця, якщо такі платежі здійснюються за умовами, визначеними договором (угодою, контрактом); 3) рахунки про сплату комісійних, посередницьких послуг, пов`язаних із виконанням умов договору (угоди, контракту); 4) виписку з бухгалтерської документації; 5) ліцензійний чи авторський договір покупця, що стосується оцінюваних товарів та є умовою продажу оцінюваних товарів; 6) каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; 7) копію митної декларації країни відправлення; 8) висновки про якісні та вартісні характеристики товарів, підготовлені спеціалізованими експертними організаціями, та/або інформація біржових організацій про вартість товару або сировини.
Забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.
Декларант або уповноважена ним особа за власним бажанням може подати додаткові наявні у них документи для підтвердження заявленої ними митної вартості товару.
Згідно із ч.ч.1-3, 6, 7 ст.54 Митного кодексу України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.
Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу.
За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів орган доходів і зборів визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу.
Орган доходів і зборів може відмовити у митному оформленні товарів за заявленою декларантом або уповноваженою ним особою митною вартістю виключно за наявності обґрунтованих підстав вважати, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, у разі: 1) невірно проведеного декларантом або уповноваженою ним особою розрахунку митної вартості; 2)  неподання декларантом або уповноваженою ним особою документів згідно з переліком та відповідно до умов, зазначених у частинах другій - четвертій статті 53 цього Кодексу, або відсутності у цих документах всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари; 3) невідповідності обраного декларантом або уповноваженою ним особою методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 цього Кодексу; 4) надходження до органу доходів і зборів документально підтвердженої офіційної інформації органів доходів і зборів інших країн щодо недостовірності заявленої митної вартості.
У разі якщо під час проведення митного контролю орган доходів і зборів не може аргументовано довести, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів, заявлена декларантом або уповноваженою ним особою митна вартість вважається визнаною автоматично.
Відповідно до ч.1 ст. 55 Митного кодексу України рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.
Таким чином, системний аналіз наведених правових норм вказує на те, що основним методом визначення митної вартості товарів є метод - за ціною договору.
Обов`язок доведення митної ціни товару лежить на декларантові. 
При цьому, митний орган має право відійти від наведених вище законодавчих обмежень, пов`язаних з перевіркою основного переліку документів, які підтверджують митну вартість товарів, та витребувати від декларанта додаткові документи лише у тому випадку, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або ці документи не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, або ж у разі якщо митний орган має обґрунтовані підстави вважати, що існуючий взаємозв`язок між продавцем і покупцем вплинув на заявлену декларантом митну вартість.
Наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів є імперативною умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребовування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів.
Водночас приписи вказаних статей зобов`язують митний орган зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки спірних відомостей та зазначити документи, надання яких зможе усунути сумніви у їх достовірності..
Разом з тим, витребувати необхідно лише ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.
Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року по справі № 1.380.2019.000630, від 23 серпня 2019 року по справі №821/827/18, від 06 березня 2019 року по справі №809/278/17, від 05 березня 2019 року по справі №815/5852/17.
Відповідно до ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Колегія суддів звертає увагу, що підстави для відступлення від правової позиції Верховного Суду судом не встановлені, а сторонами не повідомлені.
Як свідчать матеріали справи, відповідачем з метою уточнення визначення позивачем митної вартості автомобілю було витребувано у декларанта документи за конкретним переліком відповідно до ст.53 МК України. (а.с.130)
При цьому Митницею зазначено про неможливість підтвердження визначеної декларантом митної вартості транспортного засобу саме з огляду на ненадання достатніх документів стосовно витрат на транспортування та страхування автомобілю. При цьому акцентовано увагу на тому, що згідно із наявними у вільному доступі відомостями в мережі Інтернет (https://autoauctions.io/app/8131439/2016-toyota-rav4-se) вартість продажу транспортного засобу, який розмитнюється декларантом, становив 11500 дол. США, без урахування аукціонних зборів, транспортування, страхування, навантаження тощо.
Колегія суддів враховує, що із наданого позивачем разом із митною декларацією Інвойсу вбачається, що поставка відповідного транспортного засобу здійснюється на умовах СFR порт Одеса, Україна.
Відповідно до умов СFR, Інкотермс 2010, (англ. - cost and freight) товар доставляється до вказаного у договорі порту призначення покупця (без вивантаження). Саме продавець зобов`язаний понести витрати та оплатити фрахт, необхiднi для доставки товару до названого порту призначення, проте, ризик втрати чи пошкодження товару, а також будь-якi додатковi витрати, спричиненi подiями, що виникають пiсля здiйснення поставки, переходять з продавця на покупця. Термiн зобов`язує продавця здiйснити митне очищення товару для експорту. В той же час, страховку основного перевезення, розвантаження та перенавантаження сплачує покупець.
Таким чином, вказана обставина свідчить про невідповідність понесення позивачем додаткових витрат на транспортування товару умовам укладеного договору.
З огляду на зазначене, наявні підстави для обгрунтованого сумніву Митниці у правильності зазначеної декларантом митної вартості товару.
При цьому враховуються приписи пункту 5 Методичних рекомендацій щодо роботи посадових осіб органів доходів і зборів з аналізу, виявлення та оцінки ризиків при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості товарів, які переміщуються через митний кордон України, затвердженими наказом ДФС від 11 вересня 2015 року №689 (далі - Методичні рекомендації), якими передбачена можливість використання інформації, отриманої в мережі Інтернет (офіційні сайти виробників товарів, прайс-листи Інтернет-магазинів тощо).
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 23 липня 2019 року по справі №1140/3242/18.
Крім того, за змістом частин першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
Відтак, покладений на відповідача - суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності оспорюваного рішення (дій, бездіяльності) не звільняє позивача від обов`язку доведення обставин, на яких ґрунтуються його вимоги.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06 вересня 2019 року по справі №823/178/16, від 21 листопада 2019 року по справі № 456/952/16-а.
Отже, умови поставки транспортного засобу та ненадання позивачем достатніх та беззаперечних доказів обгрунтованості визначення митної вартості автомобілю у розмірі 4300 дол. США, свідчать про непідтвердження позивачем митної вартості товару.
Додатково колегія суддів звертає увагу, що із наданого позивачем до матеріалів справи Висновку про вартість легкового автомобіля №2003195 (а.с.67-75) вбачається, що скоригована із врахуванням року виробництва вартість автомобіля марки ТОYОТА, модель RAV4 SЕ, 2016 року виробництва, становить 20950 дол. США (а.с.70), яка в подальшому відкоригована залежно від вартості виконання ремонтних робіт. 
При цьому слід враховувати, що суб`єктом оціночної діяльності, яким складено даний висновок, не вказано точної вартості даного транспортного засобу, а визначено лише приблизну ринкову вартість із врахуванням вартості ремонтних робіт, що не може беззаперечно та однозначно підтверджувати правильність визначення декларантом митної вартості товару. 
Щодо доводів позивача про те, що заява від 25.03.2019 про відсутність додаткових документів (а.с.129) не підписувалась позивачем, колегія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів не підписання та не направлення вказаної заяви саме ОСОБА_1 . Також матеріали справи не містять доказів, що підпис на даній заяві не належить позивачу та вчинений іншою особою. В той же час встановлення таких обставин не є предметом розгляду у цих спірних правовідносинах, зважаючи на можливість підписання такої заяви особисто позивачем та подальше направлення до Митниці даної заяви декларантом позивача. 
В будь-якому випадку позивач не позбавлений можливості встановлення використання факту використання такого фальшивого документу в порядку кримінального судочинства, що дасть змогу для звернення з заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, згідно положень п. 2 ч. 2 ст. 361 КАС України. 
Враховуючи вищевикладене, доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду.
Також, відхиляючи доводи апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції враховується п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що зумовлює, згідно приписів ст.316 КАС України, залишення вимог апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.
Зважаючи на результати розгляду апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та вимоги ст. 139 КАС України, у справі відсутні підстави для здійснення нового розподілу судових витрат.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 316,  321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 по справі № 520/8983/19 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду, з врахуванням вимог ч. 5 ст. 328 КАС України 

Головуючий суддя 	(підпис)	М.І. Гуцал	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.А. Калиновський    А.П. Бенедик   	
Повний текст постанови складено  27.02.2020.