22-ц/804/615/20 
                                                                                242/4004/19 
                                               
П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ

27 лютого 2020 року                                                                                          м. Маріуполь                                                                                           

Єдиний унікальний номер  242/4004/19
Номер провадження 22-ц/804/615/20 

Донецький апеляційний суд  у складі  колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:  головуючого судді    Мальцевої Є.Є.,  суддів Баркова В.М., Мироненко І.П., 
секретар судового засідання  Єфремова О.В.,    
сторони: 
позивач - Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк»,
відповідач – ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи,  апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк»   на  заочне рішення Селидівського  міського суду Донецької області від 12 листопада 2019 року, ухвалене  у складі судді Владимирської І.М., в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

В С Т А Н О В И В:

У липні  2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом, обґрунтував  його тим, що відповідно до укладеного Договору б/н від 06.11.2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 8000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Відповідач  не виконав  своєчасно зобов`язання за  договором,  у зв`язку з чим станом на 19 червня 2019 року має заборгованість у сумі 124061,02 гривень, яка складається з наступного: 5465,03 гривень – заборгованість за кредитом, 118595,99 гривень – заборгованість по процентам за користування кредитом з 06.11.2008 року по 04.05.2018 рік. Позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі  124061,02 грн, а також відшкодувати судові витрати. 

Заочним рішенням  Селидівського  міського суду Донецької області від 12 листопада 2019 року позов  задоволений частково: стягнуто з ОСОБА_1    на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» суму заборгованості за кредитним договором у розмірі 12 075 грн. 13 коп., з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 5465 грн. 03 коп., заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 6610 грн. 10 коп., судовий збір у розмірі 186 грн. 91 коп. 
У задоволенні решти позовних вимог  відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, просив оскаржуване рішення в частині незадоволених позовних вимог щодо стягнення відсотків скасувати та задовольнити вимоги банку у цій частині, стягнути з відповідача судові витрати.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що  суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків за користування  кредитом.
Відповідно до ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», надання безпроцентних кредитів забороняється, за винятком передбачених законом випадків. Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, з умовами якого позичальник погодився, але  не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків за користування кредитом. 
Вважає, що безпідставною відмовою у задоволені вимоги щодо стягнення відсотків суд наносить істотну шкоду банківській системі та всьому фінансовому сектору держави, оскільки ознакою кредитної операції є те, що вона надається за рахунок залучених грошових коштів.  
Представник АТ КБ «Приватбанк» про дату, час і  місце розгляду справи повідомлений телефонограмою, зареєстрованою в журналі телефонограм апеляційного суду за №446, до суду не явився - представник позивача надав заяву і просив  розглянути апеляційну скаргу без його участі. 
Відповідач про час та дату розгляду справи повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті суду (а.с.96).
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів  вважає, що апеляційна скарга  не підлягає   задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Позивач оскаржує рішення в частині відмови у стягнення процентів за користування кредитом, тому суд апеляційної інстанції переглядає рішення тільки в цій частині.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є у мови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.  
  Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що  відповідно до анкети-заяви про відкриття рахунку і надання банківських послуг у «Приватбанку», 06.11.2008 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» був укладений кредитний договір, відповідно до якого позивач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» в сумі начального ліміту 1500 грн, збільшеного потім до 8000 грн. 00 коп.,  зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць  на  залишок заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.9). 
Як підтверджується матеріалами справи, банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Як вбачається з вказаної анкети-заяви, ОСОБА_1 видана кредитна картка «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» з кредитним лімітом у 1500 грн. з базовою процентною ставкою 3% на місяць  на залишок заборгованості.
Відповідно із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованість за Договором б/н від 06.11.2008 року  станом на 19.06.2019 року становить 124 061 грн. 02 коп., з яких: 5465 грн. 03 коп. – заборгованість за кредитом; 118 595 грн. 99 коп. – заборгованість по процентам за користування кредитом з 06.11.2008 року по 04.05.2018 року.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за процентами за користування кредитними коштами.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не виконував належним чином умови договору від 06.11.2008 року в частині своєчасної сплати кредитних коштів, тому суд першої інстанції  дійшов висновку про те, що відповідач дійсно має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 5465 грн. 03 коп., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Рішення в даній частині не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.
Що стосується часткового задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу вважати, що між сторонами укладено кредитний договір із встановленням змінюваної процентної ставки. Також зазначено, що в укладеному між сторонами кредитному договорі не визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що збільшення фіксованої процентної ставки здійснено кредитором в односторонньому порядку. В анкеті заяві  відповідач погоджувався на базову кредитну ставку 3% на місяць (36 % на рік). Разом з тим, як вбачається з розрахунку заборгованості, Банком відсоткова ставка простроченої заборгованості  з початку дії договору враховувалася в розмірі  30% на рік (а.с 4-6).  Тому судом  при визначенні розміру заборгованості відповідача за процентами за користування кредитом з 01 вересня 2014 року по 04 травня 2018 року виходив з фактичної  процентної ставки по кредиту  30% на рік  на залишок заборгованості.
З даним висновком суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Відповідно до частини 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до ч. 1ст. 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частинами 1, 3 ст. 1056-1 ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
Водночас, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором (ч.4 ст.1056-1 ЦК України).
Незважаючи на надання кредитору та позичальнику права самостійно визначати спосіб та порядок збільшення кредитором змінюваної процентної ставки у кредитному договорі, певні гарантії, передбачені Законом, ЦК України, повинні бути дотримані.
Відповідно до ст. 1056-1 ЦК України кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.
У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.
Індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати вимогам, встановленим ч. 5 ст. 1056-1 ЦК України.
У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки (ч. 6 ст. 1056-1 ЦК України.
У п.28 Постанови від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надав роз`яснення про те, що при підвищенні процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.
У абзаці 3 п.28 Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК України або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК України. Наприклад, не є односторонньою зміною умов договору та не суперечить статті 1056-1 ЦК України зміна розміру фіксованої процентної ставки залежно від зміни обставин кредитного ризику (неукладення договору страхування, припинення договору застави/іпотеки тощо), якщо в кредитному договорі визначено обставини, за якими застосовується інша фіксована процентна ставка, та її розмір.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 81 ЦПК України).
Доводи апеляційної скарги  позивача на незаконність судового рішення у зв`язку з порушенням норм матеріального права не є слушними, суперечать змісту оскарженого рішення, з якого вбачається, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно, всебічно та обґрунтовано встановив обставини справи, надав належну оцінку наявним у справі доказам, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України.
Відповідно до статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.
Перевіривши справу, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком правильного і обґрунтованого висновку, що позовні вимоги в  частині стягнення відсотків  за користування кредитом підлягають частковому задоволенню.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із оцінкою судом доказів, наданих позивачем, які не є достатніми, і вимог щодо їх переоцінки. Жодних інших доказів, які б спростували висновок суду, позивачем апеляційному суду не надано.  Зі справи вбачається, що суд належно дослідив і проаналізував   надані письмові докази, в тому числі розрахунок заборгованості і обставини, що стосуються користування відповідачем послугами банку, і зробив висновок, який повністю відповідає обставинам справи. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам. 
Доводи апеляційної скарги позивача стосуються оцінки судом першої інстанції наданих банком доказів по справі і неправильного застосування судом норм матеріального права,  при цьому розрахунок стягнутих судом відсотків, з яким також погоджується і колегія суддів,  позивачем не оспорений. З урахуванням вищевикладеної позиції колегії суддів щодо застосування судом в даному рішенні норм матеріального закону і  переглядаючи справу відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд не вбачає апеляційних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись  ст.374, 367, 375, 381,382  ЦПК України, апеляційний суд 
                                                         П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.  
Заочне рішення Селидівського  міського суду Донецької області від 12 листопада 2019 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений  27 лютого   2020 року.  

            Судді                                                                               Є.Є.Мальцева

                                                                                         
                                                                                                     В.М.Барков

                                                                                                     І.П. Мироненко