29.01.20
22-ц/812/306/20
Справа № 485/1345/19
Провадження № 22ц/812/306/20                         Головуючий у 1-й інстанції Квєтка І.А. 
Категорія 27                                         Доповідач в апеляційній інстанції Ямкова О.О.
П О С Т А Н О В А
 
Іменем України

29 січня 2020 року                                                 м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Ямкової О.О.,
суддів: Локтіонової О.В., Колосовського С.Ю.,  
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
за апеляційною скаргою
Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»
(надалі - АТ КБ «ПриватБанк»)
на заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2019 року, ухваленого під головуванням судді Квєтка І.А. в місті Снігурівка Миколаївської області о 10 год. 42 хв. зі складанням його повного тексту, по справі
за позовом
АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 
про стягнення заборгованості за кредитним договором,
В С Т А Н О В И Л А: 
У серпні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення 13 658 грн. 99 коп. заборгованості за кредитним договором.
Позивач зазначав, що позичальник ОСОБА_1 в порушення умов укладеного з нею 31 січня 2011 року договору кредитування з використанням кредитки «Універсальна» шляхом підписання анкети-заяви у встановлені строки не погашає суму основного кредиту, а тому банк має право вимагати повернення кредитних коштів з урахуванням штрафних санкцій. 
Відзиву на позов відповідачем не надано.
Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2019 року позов залишено без задоволення.
При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з того, що усі умови кредитування повинні бути узгоджені сторонами у письмовій формі, але при підписанні анкети-заяви сторонами не узгоджено порядок та умови нарахування пені та інших штрафних санкцій, внаслідок чого підстави для їх стягнення відсутні. Також, з урахуванням здійснених позичальником погашень, і фактичним отриманням нею коштів у відповідача немає заборгованості за тілом кредиту.
В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким позов банку задовольнити у повному обсязі. 
На думку позивача, судом не враховано, що позичальником умови договору не оспорені та не заявлено позов про визнання правочину недійсним, а навпаки, здійснюючи погашення за отриманим кредитом, позичальник погодився з нарахуваннями, які зроблені банком. 
Висновок суду про відсутність підтвердження підстав для задоволення вимог про стягнення тіла кредиту та простроченого тілу кредиту, а також пені та штрафів за прострочення виконання зобов`язань за договором, є таким, що ґрунтується на припущеннях.
Відзиву на апеляційну скаргу банку відповідачем не надіслано.
Ухвалою колегії суддів Миколаївського апеляційного суду з розгляду цивільних справ від 23 січня 2020 року справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення виходячи з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи, 31 січня 2011 року ОСОБА_1 підписана анкета-заява про приєднання до надання ПАТ «ПриватБанк» банківських послуг з використанням кредитної картки «Універсальна», з отриманням для використання кредитного ліміту коштів та зі сплатою за їх користування сум у відповідності до Умов та правил кредитування, які розміщені на сайті банку. Розмір кредитного ліміту, процентів, штрафних санкцій, строк дії договору у заяві відсутні (а.с.8). 
В той же час, за випискою з карткового рахунку слідує, що кредитні кошти позичальнику були надані у відповідності до встановленого банком розміру кредитного ліміту, який на протязі використання ОСОБА_1 банківських платіжних карток постійно змінювався. Спочатку кредитний ліміт коштів було надано в розмірі 700грн., а потім його розмір станом на 12 листопада 2016 року збільшено до 2 000 грн., станом на 25 листопада 2016 року до 4 000 грн., та станом на 31 січня 2017 року до 4 200 грн., після чого станом на 6 серпня 2018 року його зведено до 0 грн.. Кінцевий термін повернення банківських коштів визначено за строком дії платіжної картки, яка була надана позичальнику для користування кредитними коштами, а саме до травня 2019 року (а.с.44-45). 
Відтак, за наведених обставин, договір, укладений між сторонами повинен був складатися із анкети-заяви позичальника щодо приєднання, тарифів надання кредиту, умов і правил надання банком послуг та правил користування платіжною карткою.
Разом з тим, позичальником ОСОБА_1 підписана тільки анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, але не узгоджено з банком інші складові договору про надання банківських послуг, а саме розмір відсотків, неустойки тощо, так як «Умови та Правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку» ним не підписані (а.с.8-9).
Таким чином відповідачем надана згода лише на те, що вона зобов`язується знайомитися з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті.
Відповідно до частини 1 і 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Отже, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору приєднання, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, і повинні бути зрозуміли усім споживачам і доведені до їх відома, то банк має обов`язок підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме такі умови, які ним надані, і не інші. 
Відтак, положеннями статей 633, 634 ЦК України презюмується, що другий контрагент (споживач послуг банку) може приєднатися лише до тих умов, з якими він ознайомлений. 
Між тим банком до матеріалів справи наданий витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а.с.9-24), без даних про час їх затвердження, та узгодження з позичальником, в тому числі в частині порядку та підстав нарахування процентів, пені та штрафних санкцій. 
Однак, незважаючи на такі обставини, позивачем розрахована заборгованість відповідача за межами дії строку картки та станом на 10 липня 2019 року на загальну суму 13 658 грн. 99 коп., в тому числі: 2 662 грн. 45 коп.- заборгованості за тілом кредиту, 2 531 грн. 97 коп. - простроченої заборгованості по кредиту, 6 587 грн. 95 коп. і 750 грн. складових пені, а також 500 грн. 00 коп. - фіксованої частини штрафу і 626 грн. 62 коп. - процентної складової штрафу. 
З розрахунку (а.с.5-7) вбачається, що заборгованість розрахована із урахуванням процентів за користування кредитом у щомісячному розмірі 3,5% та із застосуванням до них подвійного коефіцієнту, яка безпідставно включена позивачем до розрахунку як заборгованість за простроченим тілом кредиту, незважаючи на те, що у заяві позичальника від 31 січня 2011 року відсоткова ставка не зазначена.
Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За такого та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін по сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком витяг з Тарифів та витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки вони достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 та є підставою для застосування до правовідносин, що виникли між учасниками даної цивільної справи. 
Тому, з урахуванням вищенаведеної правової позиції ВП ВС судом першої інстанції зроблено вірний висновок про відсутність підстав для розрахунку та стягнення простроченої заборгованості за тілом кредиту з урахуванням включенням до такої заборгованості процентів за користування кредитом, та окремо таких складових як пені та штрафу, а також вірно оцінені ті обставини, що позичальник під час підписання анкети, у якій відсутні усі складові кредитного договору, не ознайомлений з Тарифами банка.
Посилання представника позивача на отримання позичальником кредитних коштів та їх погашення, що свідчить передусім, на його думку, про згоду відповідача на нарахування йому визначених банком процентів, комісії та пені, ґрунтується на припущеннях. А саме отримання ОСОБА_1 суми тіла кредиту та її погашення без визначення цільового призначення платежу, зазначає тільки згоду позичальника на повернення використаного тіла кредиту та не свідчить про узгодження нарахованих йому за використання коштів процентів, пені та штрафів, розмір яких визначається банком одноособово без письмового погодження з позичальником. 
Одночасно, дійшовши до вірного висновку щодо відсутності підстав щодо стягнення штрафу, пені та процентів за користування кредитом у вигляді простроченої заборгованості за тілом кредиту, суд правильно відмовив у стягненні заборгованості за тілом кредиту.
Так, із наданого банком розрахунку заборгованості та особового рахунку (а.с.5-7, 46-50) вбачається, що позичальник останній раз використовувала кредитний ліміт 23 липня 2017 року, після чого банком з рахунку відповідача списувалися тільки проценти, комісії, пені та автоматичне погашення кредиту. Внаслідок чого колегія суддів робить висновок, що за нарахований період позичальником використано 12 118 грн. 91 коп. кредитних коштів, на погашення яких як тіла кредиту внесено 13 991 грн. 75 коп. із загальної суми погашень в загальному розмірі 14 896 грн.. 
Таким чином заборгованість позичальника за тілом кредиту перед кредитором за анкетою-заявою від 31 січня 2011 року відсутня, що підтверджено наданим банком розрахунком.
Отже, рішення суду першої інстанції винесено у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування чи зміни колегія суддів не вбачає. 
Посилання банка на незастосування судом першої інстанції положень статей 634, 1054 ЦК України є недоречними, так як судом на підставі норм матеріального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, вірно встановлені обставини справи та досліджені повним обсягом надані докази, на підставі яких обґрунтовано відмовлено у задоволенні пред`явлених вимог.
Безпідставним є і посилання на різноманітну судову практику на вибір позивача, оскільки застосована судом першої інстанції правова позиція ВП ВС відповідає встановленим ним правовідносинам між сторонами та обставинам справи, а відсутність заперечень позичальника, якій не брав участь при розгляді справи не є обставиною, яка може змінити порядок та умови укладення у письмовому вигляді договору-приєднання, визначеному діючим цивільним законодавством.
Усі інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та обставин справи, які належним чином встановлені та досліджені судом першої інстанції, а тому не впливають на обґрунтованість його висновків.
Підстав для переразподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України немає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 26 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуючий                                                 О.О. Ямкова
Судді                                                         С.Ю. Колосовський 
О.В. Локтіонова