ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2020 року	Львів	Справа № 260/1300/18 пров. № 857/13194/19	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді:                                                    Кухтея Р.В.
суддів:                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.
з участю секретаря судового засідання:            Коваль Т.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДФС у Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року (ухвалене у складі колегії суддів : головуючого-судді Луцовича М.М., суддів Рейті С.І., Скраль Т.В., час ухвалення судового рішення 10 год 05 хв у м. Ужгороді, час складання повного тексту судового рішення 04 листопада 2019 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Закарпатській області (далі – ГУ ДФС у Закарпатській області, відповідач), в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати протиправним та скасувати наказ Хустської об`єднаної державної податкової інспекції (далі – Хустська ОДПІ) ГУ ДФС у Закарпатській області №76-О від 15.11.2018 «Про звільнення ОСОБА_1 » та поновити його на попередній роботі, стягнути з Хустської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 40 000 грн внаслідок звільнення без законної підстави.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16.09.2019 із занесенням до протоколу судового засідання було проведено заміну відповідача Хустської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області на її правонаступника - ГУ ДФС у Закарпатській області.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.10.2019 позов було задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано оспорюваний наказ, поновлено позивача на посаді головного державного інспектора юридичного сектору або на рівнозначній займаній посаді на час звільнення посаді ГУ ДФС у Закарпатській області з 15.11.2018, зобов`язано відповідача виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 15.11.2018 по 23.10.2019 в сумі 34 765,38 грн. Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу одного місяця суд допустив до негайного виконання. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
З рішенням суду не погодились обидві сторони.
Позивач не погодився з оскаржуваним рішенням в частині визначення дати поновлення на роботі, підстав і порядку звільнення, періоду, за який вирішено стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу та розміру такої виплати з урахуванням корегування її на коефіцієнт підвищення, а також в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дав правову оцінку тільки тому факту, що позивач не порушував обмежень, встановлених Законом України «Про запобігання корупції» №1700-VII від 14.10.2014 (далі – Закон №1700-VII), тобто був звільнений без законної підстави, натомість, порушення процедури звільнення суд не оцінив та проігнорував його доводи в цій частині. Так, зокрема, не взято до уваги той факт, що звільнення на підставі п.4 ч.1 ст.84 Закону України «Про державну службу» №889-VIII від 10.12.2015 (далі – Закон №889-VIII) відбулося за відсутності вироку суду щодо нього, який набрав законної сили, постанови у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.172-4 КУпАП, з порушенням строків притягнення до відповідальності, встановлені ч.5 ст.74 Закону №889-VIII, строк звільнення державного службовця, встановлений ч.2 ст.84 цього Закону, а також датою, яка охоплювала попередній період, що минув. В цій частині вважає, що суд апеляційної інстанції вправі доповнити мотивувальну частину судового рішення. Стосовно неправильного застосування норм ст.235 КЗпП України, неврахування висновків Верховного Суду України та Верховного Суду при перенесенні дати незаконного звільнення, а також визначенні періоду, за який має бути стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, позивач зазначає, що суд мав поновити його на роботі з 30.03.2018, оскільки висновки суду першої інстанції про виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду по справі №807/1370/17 саме 15.11.2018 є помилковим, оскільки таке виконання з боку боржника було формальним, яке не давало йому можливості приступити до виконання своїх обов`язків, адже 15.11.2018 було прийнято два накази, зокрема, про поновлення його на роботі та про звільнення з підстав встановлення заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави. При цьому, суд не врахував правову позицію Верховного Суду, висловлену в постанові від 20.06.2018 по справі №825/203/16. З урахуванням даних обставин, вважає, що середній заробіток за час вимушеного прогулу мав бути стягнутий за період з 30.03.2018 по 23.10.2019. Крім того, суд першої інстанції невірно визначив його середньоденний заробіток у розмірі 148,57 грн, який при правильному визначенні складає 297,14 грн, оскільки взяв за основу довідку ГУ ДФС у Закарпатській області від 11.10.2019, відповідно до якої його середня заробітна плата за останні два робочі місяці перед звільненням (липень-серпень 2017 року) склала 6  388,55 грн. Суд також дійшов помилкового висновку, що при обчисленні середнього заробітку за час вимушеного прогулу його заробітна плата не підлягає коригуванню на коефіцієнт підвищення, застосувавши невірно Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 (далі – Порядок №100), ст.51 Закону №889-VIII, якою передбачено, що схема посадових окладів на посадах державної служби визначається Кабінетом Міністрів України, зокрема, постановою №15 від 15.01.2017 «Питання оплати праці працівників державних органів». Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції дав неправильне оцінку результатам ехокардіограми. Суд першої інстанції також прийшов до помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди, вказавши, що поновлення порушених прав позивача шляхом скасування оспорюваного наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є достатньою моральною сатисфакцією для нього, оскільки компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення, про що відповідно висловився Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 по справі №362/7161/15-ц. Суд також залишив поза увагою той факт, що його незаконно було звільнено два рази, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало додаткових зусиль для організації свого життя. Тому просить змінити рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.10.2019 в частині дати поновлення на роботі, поновивши на посаді головного державного інспектора юридичного сектора або на рівнозначній займаній посаді на час звільнення в ГУ ДФС у Закарпатській області з 30.03.2018, в частині періоду вимушеного прогулу, за який має бути стягнуто середній заробіток, стягнути з відповідача відкоригований на коефіцієнт підвищення середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 30.03.2018 по 23.10.2019 відповідно до вимог п.10 Порядку №100, скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди та задовольнити позовну вимогу в цій частині повністю.
ГУ ДФС у Закарпатській області в обґрунтування доводів поданої апеляційної скарги покликається на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права. На підтвердження правомірності видачі оспорюваного наказу, яким державну службу позивача було припинено на підставі п.4 ч.1 ст.84 Закону №889-VIII, зазначає, що позивач був поновлений на посаді наказом від 15.11.2018 з 29.09.2017, тобто був у статусі державного службовця у період з 29.09.2017 по 30.03.2018, одночасно будучи зареєстрованим як фізична особа-підприємець з 21.03.2018. Вважає, що позивач з 30.03.2018, перебуваючи у статусі суб`єкта господарювання, не мав права одночасно обіймати посаду державної служби та отримувати ряд прав і гарантій за своєю посадою як державний службовець, оскільки прийняття судом рішення про поновлення працівника на роботі передбачає відновлення саме таких прав і гарантій з моменту незаконного звільнення. Вирішуючи питання про поновлення позивача на посаді головного державного інспектора юридичного сектору або на рівнозначній займаній на час звільнення посаді в ГУ ДФС у Закарпатській області, не зрозуміло стає у якій юридичній особі повинен бути поновлений позивач на посаді головного державного інспектора юридичного сектору, вказавши про поновлення позивача рівнозначній займаній на час звільнення посаді в ГУ ДФС у Закарпатській області, суд першої інстанції не дослідив наявність організаційної структури та штатного розпису ГУ ДФС у Закарпатській області. Вважає, що позивач має бути поновлений на посаді головного державного інспектора юридичного сектору Хустської ОДПІ, а не ГУ ДФС у Закарпатській області. Тому просить скасувати рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23.10.2019 та прийняти постанову, якою відмовити ОСОБА_1 у задоволенні адміністративного позову.
Представник відповідача в судове засідання, яке було призначене на 14 год 30 хв 20.02.2020 не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, а тому колегія суддів, відповідно до ч.2 ст.313 КАС України, вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.03.2018 по справі №807/1370/17, залишеного без змін постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2018, адміністративний позов ОСОБА_1 до Хустської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області, ГУ ДФС у Закарпатській області було задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Хустської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області №86-О від 26.09.2017 «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено на займаній на час звільнення посаді головного державного інспектора юридичного сектору Хустської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області або на рівнозначній посаді з 29.09.2017, стягнуто з Хустської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 37 142,50 грн, з відрахуванням податків та зборів, рішення суду в частині поновлення на займаній на час звільнення посаді головного державного інспектора юридичного сектору Хустської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області або на рівнозначній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах одного місяця в розмірі 6 388, 51 грн суд допустив до негайного виконання. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Згідно платіжного доручення №272 від 24.07.2018 Хустською ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області ОСОБА_1 було сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 01.10.2017 по 30.03.2018 в розмірі 29 899,72 грн.
13.08.2018 Хустською ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області Оленичу Р.А. було надіслано листа, яким повідомлено про необхідність з`явитися до Хустської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області для виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.
Заявою ОСОБА_1 від 27.08.2018 Хустську ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області було повідомлено про те, що він кілька разів зв`язувався телефонним зв`язком з працівником відділу кадрів ОСОБА_2 , яка повідомила про відсутність необхідності з`являтися до   Хустської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області, оскільки відсутня можливість поновлення його на роботі та просив повідомити його у письмовій формі, коли Хустська ОДПІ готова винести наказ про поновлення на роботі, з яким він повинен ознайомитися.
Крім того, ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 06.09.2018 по справі №807/1370/17 було відмовлено у задоволенні заяви Хустської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області від 27.08.2018 про роз`яснення рішення суду від 30.03.2018, постановленого у цій справі.
15.11.2018 позивача було ознайомлено з наказом Хустської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області №75-О від 15.11.2018 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », згідно якого на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.03.2018 по справі №807/1370/17 та постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.07.2018 було скасовано наказ Хустської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області №86-О від 26.09.2017 та поновлено позивача на посаді головного державного інспектора юридичного сектору Хустської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області з 29.09.2017.
Цього ж дня, 15.11.2018 позивача було ознайомлено з наказом Хустської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області №76-О від 15.11.2018 «Про звільнення ОСОБА_1 », у якому зазначено, що у зв`язку із встановленням заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави відповідно до п.1 ч.1 ст.25 Закону №1700-VII та ч.5 ст.32 Закону №889-VIII, (станом на 30.03.2018 ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, про що свідчить запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про проведення державної реєстрації фізичної особи-підприємця №23140000000003197 від 21.03.2018), останнього було звільнено з посади головного державного інспектора юридичного сектору Хустської ОДПІ Головного управління ДФС у Закарпатській області з 30.03.2018, у зв`язку із встановленням заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави, відповідно до п.4 ч.1 ст.84 Закону №889-VIII.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що після постановлення судом рішення про поновлення позивача на посаді від 30.03.2018, останнього фактично було поновлено лише наказом відповідача від 15.11.2018, при цьому, системно проаналізувавши встановлені обставини по справі в контексті норм матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд першої інстанції вказав, що позивач, будучи зареєстрований у період з 21.03.2018 по 20.08.2018 як фізична особа-підприємець, у період з 29.09.2017 по 15.11.2018 не був державним службовцем, оскільки не обіймав посаду державної служби, не одержував заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету, не здійснював встановлені для цієї посади повноваження, а відтак висновок відповідача про порушення ним встановлених Законом №1700-VII обмежень є безпідставним, і, як наслідок, протиправно видано наказ, яким припинена державна служба ОСОБА_1 на підставі п.4 ч.1 ст.84 Закону №889-VIII. Одночасно, суд першої інстанції зазначив, що трудові права позивача підлягають захисту шляхом поновлення його на роботі на займаній посаді головного державного інспектора юридичного сектору та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 34 765,38 грн. Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 40 000 грн, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду доказів в підтвердження факту заподіяння йому такої та причинного зв`язку між діями відповідача і заподіяною шкодою. Вирішуючи дану вимогу, суд першої інстанції також відхилив дані ехокардіографії від 15.12.2018, вказавши про відсутність доказів на підтвердження стану здоров`я позивача до звільнення та наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та результатами зазначеної ехокардіографії. Також, суд першої інстанції зазначив, що поновлення порушених прав позивача шляхом скасування оспорюваного наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є достатньою моральною сатисфакцією для нього.
Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неповним з`ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи та невідповідністю висновків, викладених в оскаржуваному судовому рішенні обставинам справи, виходячи з наступного.
Стосовно доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі про невірне визначення дати, з якої його слід поновити, колегія суддів зазначає наступне. 
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.
Аналогічні положення обов`язковості судових рішень, містяться у статтях 14 та 255 КАС України, якими регламентовано, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України.
Відповідно до ч.2 ст.372 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.
Таким чином, добровільне виконання боржником судового рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є законодавчо встановленим обов`язком такого боржника.
При цьому, зазначений обов`язок не повинен бути похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого документа), на користь якої ухвалено судове рішення, для його виконання.
Так, статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Як зазначалось вище, рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 30.03.2018 по справі №807/1370/17, яке набрало законної сили 10.07.2018, позивача було поновлено на посаді головного державного інспектора юридичного сектору Хустської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області або на рівнозначній посаді з 29.09.2017.
Проте, в порушення вище наведених норм та судових рішень, наказ про поновлення ОСОБА_1 на посаді був виданий Хустською ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області лише 15.11.2018. Одночасно, відповідачем цього ж дня було видано інший наказ №76-О від 15.11.2018, яким позивача звільнено з 30.03.2018 на підставі п.1 ч.1 ст.25 Закону №1700-VII та ч.5 ст.32 Закону №889-VIII, у зв`язку із встановленням заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави, відповідно до п.4 ч.1 ст.84 Закону №889-VIII. 
Отже, фактичне виконання роботодавцем судового рішення, яким поновлено трудові правовідносини з ОСОБА_1 , відбулося 15.11.2018, проте, поновлена особа так і не припустила до виконання своїх обов`язків, оскільки відразу була звільнена.
З цього приводу колегія суддів зазначає, що сам факт прийняття роботодавцем рішення щодо поновлення незаконно звільненого працівника на роботі є недостатньою умовою виконання рішення суду про поновлення такого працівника, потрібно ще, щоб поновлена особа фактично приступила до виконання попередніх обов`язків.
Так, статтею 24 КЗпП України визначено, що трудові правовідносини у працівника виникають не з моменту укладання трудового договору, а з моменту, коли його фактично було допущено до роботи.
Вказана позиція узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 13.12.2019 по справі №817/1308/16.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Проте, як свідчать встановлені судом апеляційної інстанції обставини, відповідачем не було дотримано порядку звільнення.
При цьому, слід зазначити, що в наказі №76-О від 15.11.2018 йдеться про звільнення позивача з 30.03.2018. 
Отже, на думку колегії суддів, саме з цієї дати, а не з 15.11.2018, як помилково зазначив суд першої інстанції, слід поновити позивача на посаді головного державного інспектора юридичного сектору або на рівнозначній займаній на час звільнення посаді в Хустській ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області.
Стосовно доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі про відсутність правової оцінки суду першої інстанції щодо доводів про порушення відповідачем підстав та порядку звільнення, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною п`ятою статті 32 Закону №889-VIII передбачено, що на державних службовців поширюються обмеження, передбачені Законом №1700-VII.
Згідно п.1 ч.1 ст.25 Закону №1700-VII, особам, зазначеним у пункті 1 частини першої статті 3 цього Закону, забороняється займатися іншою оплачуваною (крім викладацької, наукової і творчої діяльності, медичної практики, інструкторської та суддівської практики із спорту) або підприємницькою діяльністю, якщо інше не передбачено Конституцією або законами України.
В оспорюваному наказі йдеться про встановлення заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави, відповідно до п.4 ч.1 ст.84 Закону №889-VIII, якою передбачено, що підставою для припинення державної служби у зв`язку із втратою права на державну службу або його обмеженням може бути обвинувальний вирок суду щодо державного службовця за вчинення умисного злочину, який набрав законної сили та/або встановлення заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави.
З матеріалів справи вбачається та встановлено судом першої інстанції, що позивач з 21.03.2018 був зареєстрований як фізична особа-підприємець.
Після цього, 20.08.2018 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців було внесено запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
Цього ж дня, позивач подав до Міжгірського відділення Хустської ОДПІ ліквідаційну податкову декларацію та заяву начальнику ГУ ДФС в Закарпатській області від 20.08.2018 щодо проведення перевірки його фінансової діяльності у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності. 
Вирішуючи питання наявності підстав для застосування положень п.1 ч.1 ст.25 Закону №1700-VII, ч.5 ст.32 та п.4 ч.1 ст.84 Закону №889-VIII при прийнятті оспорюваного наказу, суд першої інстанції вказав, що у період з 29.09.2017 по 15.11.2018, з огляду на відсутність наказу Хустської ОДПІ ГУ ДФС в Закарпатській області про поновлення позивача на роботі, останній не був державним службовцем, оскільки не обіймав посаду державної служби, не одержував заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету, не здійснював встановлені для цієї посади повноваження, які безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу та станом на момент його прийняття, з 20.08.2018 припинив підприємницьку діяльність, а відтак прийшов до висновку про його протиправність та наявність підстав для скасування.
Отже, суд першої інстанції констатував факт відсутності даних, які б вказували на зайняття позивачем підприємницькою діяльністю, будучи при цьому державним службовцем, і, як наслідок, відсутність підстав для застосування відповідачем положень п.1 ч.1 ст.25 Закону №1700-VII.
Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача в частині відсутності мотивів суду першої інстанції щодо наявності підстав прийняття оспорюваного наказу.
Разом з тим, суд першої інстанції не дав правової оцінки доводам позивача про відсутність вироку суду щодо нього, який набрав законної сили, наявність якого є обов`язковою при застосуванні відповідачем при прийнятті оспорюваного наказу положень п.4 ч.1 ст.84 Закону №889-VIII.
Доводи позивача про порушення порядку при прийнятті оспорюваного наказу у зв`язку з відсутністю постанови у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.1722 КУпАП, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на те, що набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення державного службовця до адміністративної відповідальності за корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення, є окремою підставою припинення державної служби, передбаченою п.3 ч.1 ст.84 Закону №889-VIII, яка до позивача не застосовувалась.
Даючи правову оцінку доводам позивача про порушення строків притягнення його до дисциплінарної відповідальності, передбачені ч.5 ст.74 Закону №889-VIII та строків звільнення, встановлених ч.2 ст.84 цього Закону, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Стаття 74 Закону №889-VIII, яка міститься у Розділ VIII «Дисциплінарна та матеріальна відповідальність державних службовців» регулює питання гарантій прав державних службовців під час застосування дисциплінарного стягнення.
Частиною першою статті 66 цього Закону передбачено, що до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення : зауваження; догана; попередження про неповну службову відповідність; звільнення з посади державної служби. 
Частиною п`ятою статті 74 Закону №889-VIII передбачено, що дисциплінарне стягнення до державного службовця застосовується не пізніше шести місяців з дня виявлення дисциплінарного проступку, без урахування часу тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці, а також не застосовується, якщо минув один рік після його вчинення. 
Разом з тим, стаття 84 цього Закону регулює відносини щодо припинення державної служби у разі втрати державним службовцем права на державну службу або його обмеження, якою визначені підстави припинення державної служби та строки звільнення державного службовця.
Частина друга статті 84 Закону №889-VIII покладає обов`язок на суб`єкта призначення, у випадку, зазначеному у пункті 4 частини першої цієї статті, звільнити державного службовця у триденний строк з дня настання або встановлення факту, передбаченого цією статтею, якщо інше не встановлено законом.
На думку колегії суддів, у спірному випадку, застосуванню підлягає саме стаття 84 Закону №889-VIII, яка має більш ширший зміст, порівняно з питанням дисциплінарної та матеріальної відповідальності державних службовців.
Як видно з наказу №76-О від 15.11.2018 «Про звільнення ОСОБА_1 », підставою його прийняття слугували відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про ОСОБА_1 .
Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, про що описано вище, на момент прийняття наказу №75-О від 15.11.2018 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 », позивач припинив підприємницьку діяльність, про що були внесені відомості Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Про обізнаність відповідача з наведеною вище обставиною 20.08.2018 свідчать заява позивача від 20.08.2018, адресованої начальнику ГУ ДФС у Закарпатській області, в якій він просив провести перевірку його фінансово-господарської діяльності у зв`язку з припиненням підприємницької діяльності, податковою декларацією платника податку – фізичної особи-підприємця від 20.08.2018 та повідомленням Міжгірської районної державної адміністрації Закарпатської області за вих.№01-08/139 від 20.08.2018, адресованого ОСОБА_1 (а.с.25-27 Т.1). 
Проте, оспорюваний наказ було прийнято на підставі п.4 ч.1 ст.84 Закону №889-VIII, якою врегульовано питання припинення державної служби у разі втрати державним службовцем права на державну службу або його обмеження, а відтак, рішення про звільнення позивача повинно було бути прийняте у триденний строк з дня набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо державного службовця за вчинення умисного злочину та/або встановлення заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави.
Додатково слід зазначити, що матеріали справи не містять відомостей про наявність вироку суду, який набрав законної сили та/або встановлення заборони займатися діяльністю, пов`язаною з виконанням функцій держави відносно позивача, наявність яких є обов`язковою при застосуванні відповідачем при прийнятті оспорюваного наказу положень п.4 ч.1 ст.84 Закону №889-VIII і суд першої інстанції не дав правової оцінки цьому факту. 
Стосовно доводів позивача про невірне визначення періоду, за який має бути стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також розміру такого стягнення, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне. 
Верховний Суд України у постанові від 14.01.2014 по справі №21-395а13 зазначив, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку №100.
Згідно п.2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Відповідно до п.8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.
Згідно довідки ГУ ДФС Закарпатській області №36/07-16-05-02-09 від 18.02.2020, середня заробітна плата за останні два робочі місяці ОСОБА_1 становила 6 388,51 грн.
Згідно листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» кількість робочих днів у липні 2017 року становило 21, відпрацьовано позивачем 19, а у серпні – 22, відпрацьовано 20. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача за липень – серпень 2017 року становила 297,14 грн (4185,71+7402,83=11588,54/39).
Так, відповідно до розрахунку норми тривалості робочого часу на 2018 рік (з 30.03.2018 по 31.12.2018) у березні був 1 робочий день, у квітні – 20, у травні  – 20, у червні  – 20, у липні – 22, у серпні – 22,  у вересні – 20, у жовтні – 22, у листопаді – 22, у грудні – 20, що загалом становило 170 робочих днів.
Відповідно до розрахунку норми тривалості робочого часу на 2019 рік (з 01.12.2019 по 23.10.2019 включно) у січні було 21, у лютому – 20, у  березні – 20, у квітні – 21, у травні  – 21, у червні  – 18, у липні – 23, у серпні – 21, у вересні 21, у жовтні по 23.10.2019 включно – 19, що загалом становило 205 робочих днів.
За таких обставин, слід стягнути з ГУ ДФС у Закарпатській області на користь ОСОБА_1 111  427,5 грн (297,14*375) середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів.
Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.
Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.07.2018 по справі №359/10023/16-ц.
Відповідно до ст. 371 КАС України негайно виконуються рішення суду, зокрема, щодо присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби. У зв`язку з чим рішення в частині поновлення позивача на займаній на час звільнення посаді та присудження виплати заробітної плати за один місяць у розмірі 6537,08 грн підлягає до негайного виконання.
Аналізуючи зміст пункту 10 Порядку, коефіцієнт коригування заробітної плати повинен розраховуватися шляхом ділення посадового окладу, встановленого працівникові після підвищення, на посадовий оклад, який був у працівника до підвищення. 
Такий висновок випливає з того, що зазначена норма передбачає коригування заробітної плати у зв`язку з підвищенням саме посадового окладу (тарифної ставки). Такий коефіцієнт має розраховуватися окремо в кожному випадку підвищення посадового окладу. Розрахований коефіцієнт слід множити на суми виплат за період до підвищення. 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 по справі №813/5855/15.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від відповідача було витребувано інформацію про розмір заробітної плати посади головного державного інспектора юридичного сектору ГУ ДФС у Закарпатській області протягом 2018 року та 2019 року, проте станом на 20.02.2020 вказаної інформації надано не було,
Колегія суддів вважає, що у зв`язку з відсутністю в матеріалах штатних розписів окладу  посади головного державного інспектора юридичного сектору ГУ ДФС у Закарпатській області, у зв`язку з введенням в дію урядового акту постанови Кабінету Міністрів України №15 від 18.01.2017 «Питання оплати праці працівників державних органів» (зі змінами), застосуванню підлягають посадові оклади, які встановлені постановою Кабінету Міністрів України №15 від 18.01.2017 «Питання оплати праці працівників державних органів».
З метою упорядкування умов оплати праці працівників державних органів, постановою Кабінету Міністрів України №15 від 18.01.2017 «Питання оплати праці працівників державних органів» (зі змінами) встановлені наступні посадові оклади за посадою головного спеціаліста державного органу : з 01.01.2017 – 3200 грн, з 01.01.2018 – 4100 грн, з 01.01.2019 - 5340 грн (виходячи з коефіцієнту співвідношення 1.39 помноживши на два прожиткові мінімуми для працездатних осіб станом на 01.01.2019).
Отже, середній заробіток, з урахуванням коефіцієнту коригування, слід розрахувати наступним чином : період з 30.03.2018 по 31.12.2018, розмір посадового окладу 4100 грн, коефіцієнт коригування становить 1,28 (4100/3200 = 1,28). Середній заробіток за вказаний період становить 64  657,66 грн (170 робочих днів*297,14грн*1,28), період з 01.01.2019 по 23.10.2019, розмір посадового окладу 5340  грн, коефіцієнт коригування становить 1,67 (5340/3200 = 1,67). Середній заробіток за вказаний період становить 101  725,88 грн (205 робочих днів*297,14 грн*1,67).
Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30.03.2018 по 23.10.2019 включно складає : 277 811,04 грн (111  427,5+64  657,66+101  725,88 = 277 811,04).
Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 40000 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Статтею 56 Конституції України, закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до ч.5 ст.21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.
Вказана процесуальна норма передбачає можливість заявлення позивачем вимоги про відшкодування шкоди в одному адміністративному позові виключно з вимогами про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, яким таку шкоду було заподіяно.
Пленум Верховного Суду України у п.3 постанови №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Аналізуючи наведені положення законодавства у співставленні з обставинами цієї справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, насамперед слід звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.
В обґрунтування позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди у заявленому розмірі, позивач вказує, що у зв`язку з його протиправним повторним звільненням він отримав душевні страждання, а саме значне накопичення негативних емоцій, стресу та переживань, які негативно вплинули на його здоров`я.
На підтвердження наведених доводів позивачем на розгляд суду надано ехокардіографію від 15.12.2018, як на факт порушення роботи серця, викликаного стресовою ситуацією щодо звільнення з роботи.
Суд апеляційної інстанції вважає даний доказ належним, допустимим та достатнім, оскільки підтверджує факт погіршення здоров`я позивача безпосередньо через місяць після винесення оспорюваного наказу, при цьому відповідачем не були надані докази на підтвердження тієї обставини, що позивач до цього мав аналогічні проблеми, які викладені у висновку ехокардіографії.
Згідно ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає : 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода може бути стягнута лише в тому випадку, коли буде визнана протиправною дія/бездіяльність суб`єкту владних повноважень, який міг заподіяти таку шкоду. Тобто, між заподіяною нематеріальною шкодою та протиправною поведінкою відповідача суд повинен установити наявність причинно-наслідкового зв`язку.
Колегія суддів звертає увагу, що визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін в його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення в необхідному чи повному обсязі.
Суд, який розглядає справу, повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.
Судом встановлено протиправність наказу Хустської ОДПІ ГУ ДФС у Закарпатській області №76-О від 15.11.2018 «Про звільнення ОСОБА_1 » з 30.03.2018 з посади головного державного інспектора юридичного сектору Хустської ОДПІ Головного управління ДФС у Закарпатській області.
Враховуючи ту обставину, що протиправним рішенням відповідача позивачу завдано моральних страждань, яке зокрема проявилося також у тому, що позивач, будучи впевненим у реальному поновленні його на посаді та відновленні порушеного права, отримав відразу наказ про звільнення з посади у зв`язку з порушенням вимог антикорупційного законодавства, колегія суддів вважає, що справедливим розміром моральної шкоди, який відповідає характеру правопорушення, глибині душевних страждань, ступеню вини відповідача, а також іншим обставинам справи, які мають істотне значення для вирішення даного питання, з урахуванням встановлення судом протиправності оспорюваного наказу, буде сума 15000 грн.
Згідно ст.317 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.
Одночасно слід зазначити, що суд апеляційної інстанції не наділений правом одночасно змінювати та скасовувати судове рішення, про що просить позивач в апеляційній скарзі.
Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин та беручи до уваги наведені вище положення норм матеріального права, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги є суттєвими і дають підстави для висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи та невідповідністю його висновків обставинам справи, через що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення позову.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.1 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами його перегляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 12, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДФС у Закарпатській області задовольнити частково.
Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року по справі №260/1300/18 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Закарпатській області про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Хустської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області №76-О від 15 листопада 2018 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».
Поновити ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора юридичного сектору або на рівнозначній займаній на час звільнення посаді в Хустській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області Головному управлінні ДФС у Закарпатській області з 30 березня 2018 року.
Зобов`язати Головне управління ДФС у Закарпатській області виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30 березня 2018 року по 23 жовтня 2019 року в сумі 277 811 (двісті сімдесят сім тисяч вісімсот одинадцять ) грн 04 коп з урахуванням коефіцієнту коригування заробітної плати
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора юридичного сектору або на рівнозначній займаній на час звільнення посаді в Хустській об`єднаній державній податковій інспекції Головного управління ДФС у Закарпатській області Головному управлінні ДФС у Закарпатській області з 30 березня 2018 року та стягнення на користь ОСОБА_1 заробітної плати у межах одного місяця в розмірі 6537 (шість тисяч п`ятсот тридцять сім гривень) грн 08 коп допустити до негайного виконання.
Стягнути з Головного управління ДФС у Закарпатській області (код ЄДРПОУ 39393632, вул.Волошина, 52,  м.Ужгород, Закарпатська область, 88000) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податку – НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) моральну шкоду в сумі АДРЕСА_2 (п`ятнадцять тисяч) грн 00 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 28.02.2020.