П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 лютого 2020 року
м. Харків

Справа 635/5952/19
Провадження № 22-ц/818/436/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого-судді Бровченка І.О.,
суддів: Бурлака І.В., Пилипчук Н.П., 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни на рішення Харківського районного суду Харківської області від 04 жовтня 2019 року в складі судді Панас Н.Л.

в с т а н о в и в:
У серпні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання кредитних карт від 04 грудня 2014 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір за яким остання отримала кредит у розмірі 9827 грн 11 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 відсотків річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду нате, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими Умовами та правилами, Тарифами складають між нею та Банком Кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи викладені на банківському сайті www. privatbank.ua/rules.
Відповідач належним чином не виконувала свої зобов`язання за зазначеним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 15 липня 2019 року становить 16370 грн 88 коп і яка складається з: заборгованості за тілом кредиту – 5739 грн 67 коп, заборгованості за відсотками за користування кредитом – 2768 грн 71 коп, заборгованості за пенею та комісією - 6764 грн 88 коп, штраф, відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди – 1097 грн 62 коп. 
В добровільному порядку відповідач не виконує взяті на себе зобов`язання, тому просив стягнути з відповідача зазначену заборгованість та понесені судові витрати.
Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 04 жовтня 2019 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 04 грудня 2014 року у розмірі 5739 грн 67 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
31 жовтня 2019 року представником АТ КБ «ПриватБанк» - Криловою О.Л. на зазначене судове рішення засобами поштового зв`язку подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського районного суду Харківської області від 04 жовтня 2019 року в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» задовольнити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що АТ КБ «ПриватБанк» не згодний із зазначеним рішенням в частині відмовлених позовних вимог. Зобов`язання відповідача виникли з генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, в якій чітко зазначені умов кредитування, в тому числі щодо сплати процентів та штрафів. В пункті 2.1 Генеральної угоди сторони погодили, що банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 9827,11 грн на строк 36 місяців з 04 грудня 2014 року по 31 грудня 2017 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 9827,11 грн в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у вказані в заяві, Умовах та правилах строки. Пунктом 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що строком повернення кредиту рахується 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість з кредиту, починаючи з 32-го дня порушень, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 1097, 62 грн. Висновок суду про те, що банком надано неправильний розрахунок процентів, оскільки сторонами погоджена процентна ставка 1,5 %, а в розрахунку вказано 18 % не відповідають дійсним обставинам справи. З умов генеральної угоди вбачається, що сторонами погоджена відсоткова ставка 1,5% на місяць, що дорівнює 18% річних. З копії Генеральної угоди вбачається, що такі умови сторонами погоджені, що підтверджується, зокрема, підписом відповідача. Відповідно до п. 2.8 Генеральної угоди при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочення. Посилається на постанови Верховного суду від 28 березня 2019 року у справі № 428/2873/17, від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18, згідно яких саме по собі посилання на не ознайомлення з умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою для визнання неукладеними кредитних правовідносин, підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає. Суд зробив помилковий висновок про відсутність підстав для стягнення з відповідача відсотків по кредиту. Посилання суду на висновок Великої Палати Верховного Суду є безпідставним, оскільки вказана позиція висловлена за інших правовідносин, коли відповідачем заперечувались умови договору як погоджені між сторонами у належний спосіб. Генеральна угода підписана відповідачем, що свідчить про те, що він на вказаних умовах добровільно уклав договір, в тому числі щодо сплати процентів, штрафів та пені. Матеріалами справи підтверджено факт укладення договору, погодження всіх істотних умов договору, в тому числі щодо сплати відсотків, штрафу та пені.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової О.Л. на рішення Харківського районного суду Харківської області від 04 жовтня 2019 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 02 грудня 2019 року в задоволенні клопотання представника публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової О.Л. про розгляд справи за участі представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовлено.
Закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами справи.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не подано.
Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 04 грудня 2014 року, посилався на Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи Банку розміщені на сайті: www.privatbank.ua/rules як невід`ємні частини спірного договору. В зазначених документах, які надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила, Тарифи розумів відповідач, ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи генеральну угоду, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Крім того, відповідно до наданого до суду розрахунку заборгованості, позивачем здійснено нарахування відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 18%, у той час як в Генеральній угоді визначено розмір відсотків 1,5%. Доказів підтвердження домовленості сторін про збільшення відсоткової ставки за користування кредитом матеріали справи не містять. Отже, Умови та правила, Тарифи Банку, розміщені на сайті: www. privatbank.ua/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04 грудня 2014 року шляхом підписання заяви-анкети.Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у цивільній справі №342/180/17-ц, провадження №14-131цс19.
Такий висновок суду першої інстанції в оскарженій частині не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 04 грудня 2014 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 9827 грн 11 коп у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.
Як на підставу своїх вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими банком Умовами та правилами, Тарифами складають між нею та позивачем кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи АТКБ «Приватбанк» викладені на банківському сайті www. privatbank.ua/rules.
До позовної заяви банком додано витяг з Тарифів, витяг з Умов та правил надання банківських послуг.
Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 15 липня 2019 року становить 16370 грн 88 коп, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту – 5739 грн 67 коп, заборгованості за відсотками за користування кредитом – 2768 грн 71 коп, заборгованості за пенею та комісією - 6764 грн 88 коп, штраф, відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди – 1097 грн 62 коп.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Як свідчать матеріали справи, 04 грудня 2014 року між сторонами було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. (а.с. 6).
Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з Умовами та правилами, тарифами складають між нею та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. 
Згідно з п. 1.1.1 Генеральної угоди, сторони погодили по Договору 1 зменшити розмір заборгованості, яка виникла в період з дати надання позичальнику кредиту, а саме: відсотки на 286,84 грн, комісію на 69,22 грн, пеню на 0,0 грн. та штраф на 741,56 грн. 
Заборгованість по Договору1 з дати підписання Генеральної угоди складає 10707,11 грн. (п.1.1.2).
У пункті 1.5 Генеральної угоди сторони обумовили, що підписання вказаної угоди не являється анулюванням заборгованості позичальника.
У пункті 2.1 Генеральної угоди сторони визначили, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 9827,11 грн на строк 36 місяців, з 04 грудня 2014 року по 31 грудня 2017 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 9827,11 грн, в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості з кредиту у вказані в заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості відбувається у наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 356,53 грн для погашення заборгованості з кредиту, яка складається з заборгованості з кредиту, процентів, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 31 грудня 2017 року.
Пунктом 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що строком повернення кредиту рахується 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість з кредиту, починаючи з 32-го дня порушень, вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф в розмірі 1097,62 грн.
Для надання послуг банк видає позичальнику платіжну карту згідно з пунктом 2.1 Генеральної угоди (пункт 2.3 генеральної угоди). (П. 2.3 угоди).
Пунктом 2.5 Генеральної угоди передбачено, що позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, процентів, винагороди згідно з Генеральною угодою, Умовами та правилами.
Відповідно до пункту 2.8 Генеральної угоди, у разі порушення позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочення.
Таким чином, в Генеральній угоді, підписаній сторонами, було визначено розмір відсотків, а саме, сплату процентів в розмірі 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості, або 18 % на рік.
Крім того, встановлено, що позичальник сплачує банку штраф у розмірі 1097,62 грн відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди.
За таких обставин сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (штрафу) за порушення виконання договірних зобов`язань.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також заборгованість за пенею та комісією, та штраф за користування кредитом відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди.
Встановлено, що умовами Генеральної угоди сторони узгодили розмір процентів за користування кредитними коштами в розмірі 1,5 % на місяць або 18 % річних, які підлягають стягненню на користь банку, оскільки вказане було письмовою домовленістю сторін.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Водночас суд враховує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.
Як вбачається у пункті 2.1 Генеральної угоди сторони визначили, що банк надає позичальнику строковий кредит у розмірі 9827,11 грн на строк 36 місяців, з 04 грудня 2014 року по 31 грудня 2017 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 9827,11 грн, в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості з кредиту у вказані в заяві, Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості відбувається у наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 356,53 грн для погашення заборгованості з кредиту, яка складається з заборгованості з кредиту, процентів, а також інших витрат відповідно до Умов та правил. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізніше 31 грудня 2017 року.
Разом із цим, банк просить стягнути нараховану заборгованість за користування кредитом, зокрема по процентам, станом на 15 липня 2019 року, з наданого банком розрахунку за договором вбачається, що відсотки на поточну заборгованість за кредитом нараховані з 04 грудня 2014 року по 02 березня 2018 року, відсотки на прострочену заборгованість за кредитом нараховані з 30 червня 2016 року по 15 липня 2019 року, загальний розмір заборгованості за процентами становить 2768,71 грн.
Водночас, з урахуванням підписаної сторонами угоди, домовленості сторін, оскільки строк кредитного договору та дата останнього погашення заборгованості за договором визначено до 31 грудня 2017 року, з 01 січня 2018 року припинилося право банку нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, що відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року, апеляційний суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, нарахованих за період з 04 грудня 2014 року по 31 грудня 2017 року в розмірі 1840,17 грн.
Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за процентами, нарахованих після 31 грудня 2017 року, не ґрунтуються на нормах законах та не підлягають задоволенню.
Крім того, банк просив стягнути штраф в розмірі 1097,62 грн за неналежне виконання своїх зобов`язань за договором, що передбачено п. 2.2 Генеральної угоди.
Стосовно вимог про стягнення заборгованості за пенею та комісією в розмірі 6764,88 грн, як вбачається з умов Генеральної угоди, п. 2.8 передбачено, що при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказаний в Умовах та правилах за кожен день прострочення.
Суд зауважує, що Умови та правила, Тарифи Банку, розміщені на сайті: www. privatbank.ua/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04 грудня 2014 року шляхом підписання заяви-анкети, також відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, що узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у цивільній справі № 342/180/17-ц. 
Тому вимоги про стягнення заборгованості за пенею та комісією в розмірі 6764,88 грн задоволенню не підлягають.
За таких обставин за неналежне виконання своїх зобов`язань за договором, суд вважає правильним стягнути з ОСОБА_1 передбачений п. 2.2. Генеральної угоди штраф в розмірі 1097,62 грн, що, водночас, враховуючи, що вимоги про стягнення пені задоволенню не підлягають за наведених вище підстав, не буде порушенням закріплених у статті 61 Конституції України положень щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).
Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 1 ст. 376 ЦПК України).
Враховуючи викладене, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, апеляційний суд доходить висновку про необхідність апеляційну скаргу задовольнити частково. 
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 04 жовтня 2019 року в оскарженій частині змінити. Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» заборгованість за відсотками в розмірі 1840,17 грн, штраф відповідно до п. 2.2. Генеральної угоди в розмірі 1097,62 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалося і судом апеляційної інстанції не переглядалося.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, а саме, на 53 % (з 16370,88 грн на 8677,46 грн), при подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1921 грн, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1018,13 грн (1921 грн * 53%) у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції.
Враховуючи, що апеляційна скарга задоволена частково, а саме, на 27,63 % на ( з 10631,21 грн на 2937,79 грн) з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 796,16 грн (2881,50 грн*27,63 %) грн у зв`язку із переглядом справи судом апеляційної інстанції.
Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1814,29 грн (1018,13 грн+796,16 грн) у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та переглядом справи судом апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 367, 368, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - Крилової Олени Леонідівни - задовольнити частково.
Рішення Харківського районного суду Харківської області від 04 жовтня 2019 року в оскарженій частині змінити. 
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , яка мешкає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства "Комерційний Банк «ПриватБанк», код ЄДРПОУ 14360570, рах. № НОМЕР_2 , юридична адреса: м.Київ, вул. Грушевського, 1 "д", заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 1840,17 грн, штраф в розмірі 1097,62 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 , яка мешкає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Акціонерного товариства "Комерційний Банк «ПриватБанк», код ЄДРПОУ 14360570, рах.№ НОМЕР_2 , юридична адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1 "д", судовий збір в розмірі 1814,29 грн у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та переглядом справи судом апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст судового рішення складено 27 лютого 2020 року.
Головуючий -                                                                                        І.О. Бровченко 
Судді :                                                                                                      І.В. Бурлака
                                                                                                                Н.П. Пилипчук