ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/155/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/6911/19 Категорія: 301020400 	Токова С.Є.	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       16 січня 2020 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ: :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Бородійчука В.Г., Карпенко О.В.
       за участю секретаря Анкудінова О.І. 

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;
особа, яка подає апеляційну скаргу – ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 листопада 2019 року, постановлене під головуванням суддів Токової С.Є. у залі Соснівського районного суду м. Черкаси № 238 10.11. 2019 року о 16 год. 40 хв., повний текст рішення виготовлено 28 листопада 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зобов`язання виселення, -
в с т а н о в и в :

 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зобов`язання виселення.
Позивач ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог вказує, що він є власником 11/40 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування частини житлового будинку від 16 листопада 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвою І.Ю., зареєстрованого в реєстрі № 41137.
Позивач вказує, що після набуття у власність зазначеної частини будинку, він дізнався, що в його частині будинку зареєстровані та проживають відповідачі ОСОБА_4 . 
ОСОБА_1 зазначає, що він неодноразово звертався до відповідачів з проханням виселитись із його частини будинку, оскільки він має намір в ньому проживати разом зі своєю сім`єю, але відповідачі ОСОБА_4 добровільно відмовляються виселятися. 
        Позивач посилається, що  у зв`язку з проживанням у належній йому частині будинку відповідачів, він не в змозі реалізувати надані законом зазначені права власника житлового будинку на користування та проживання у будинку, тому   ОСОБА_1  звернувся з даним позовом в суд до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зобов`язання виселення, оскільки іншим шляхом не може захистити своє право власності на частину будинку.
Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 листопада 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено повністю.
Визнано ОСОБА_2 , іпн. НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , іпн. НОМЕР_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у належних ОСОБА_1 11/40 частин житлового будинку АДРЕСА_1 .
Зобов`язано ОСОБА_2 , іпн. НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , іпн. НОМЕР_2 виселитись з належних ОСОБА_1 11/40 частин житлового будинку АДРЕСА_1 протягом одного місяця з дня набрання чинності рішення суду.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. 
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_5 посилається, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме ч. 3 ст. 168 ЖК УРСР. Він вказує, що суд не з`ясував законність набуття права власності ОСОБА_6 на нерухоме майно, а саме 11/40 частини житлового будинку, що знаходиться у АДРЕСА_1 , не врахувавши, що спірна частина квартири була продана з прилюдних торгів, без участі відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Крім того, скаржник вказує, що суд першої інстанції не надав оцінки наявним в справі доказам, тому ухвалив рішення, що не відповідає вимогам матеріального права, а саме: ч. 3 ст. 168 ЖК УРСР, оскільки позивачу ОСОБА_1 на час укладення договору дарування було відомо про право відповідачів на проживання. Отже, ставлячи вимоги про виселення, він був зобов`язаний дотриматись вимог ч. 3 ст. 168 ЖК УРСР, вважає скаржник.
ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси у справі № 712/6911/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зобов`язання виселення, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідачів та представника позивача, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення. 
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності. 
Вирішуючи спір, та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зобов`язання виселення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, посилаючись, що з припиненням права власності відповідача ОСОБА_2 на належну йому частину житлового будинку, він відповідно втратив право на користування жилим приміщенням у даному будинку, оскільки право власника житлового будинку на користування жилим приміщенням у будинку є похідним від його права власності на будинок, і припиняється з припинення права власності. Відповідач ОСОБА_3 , як член сім`ї колишнього власника будинку, з припиненням його права власності також втратила право на проживання в частині будинку та користування житловим приміщенням відповідно до ст. 156 ЖК України. Суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відсутні договори найму житлового приміщення з відповідачами, які б давали їм право на користування житлом, у належній позивачу частині житлового будинку, так як такі не укладались ні попереднім власником ОСОБА_6 , ні ОСОБА_1 . Отже, суд дійшов висновку, що відповідачі проживають в частині будинку належній позивачу без будь - яких правових підстав, тому мають виселитися із вказаного житлового приміщення. 
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх обґрунтованими та такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом позивач ОСОБА_1 є власником 11/40 частин житлового будинку на підставі договору дарування частини житлового будинку по АДРЕСА_1 від 16 листопада 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алексєєвою І.Ю., зареєстрованого в реєстрі № 41137 ( а. с. 7-8).
        Згідно  даних витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно  про реєстрацію права власності  від 19. 11. 2018 року № 145927846  підтверджено, що позивач  ОСОБА_1    є  власником   частини житлового будинку  по  АДРЕСА_1  ( а. с. 9). 
У відповідності до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. 
Із матеріалів справи вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстровані та проживають у частині будинку, що на даний час належить на праві власності позивачу ОСОБА_1 . 
Згідно даних відомостей Відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований у будинку по АДРЕСА_2 з 20.12. 2012 року, а його дружина ОСОБА_3 зареєстрована за вказаною адресою з 22.01. 2013 року, та відповідачі продовжують проживати за адресою АДРЕСА_1 після зміни власника частини будинку (а. с. 27-28).
         В  матеріалах справи  є  належним чином завірена копія  акту про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 07.11.2018 року, з якого вбачається, що державним виконавцем згідно акту опису майна від 11.07.2013 року було описано  11/ 40  частин домоволодіння  житлового будинку літера «А І» приміщення 2-5 в житловій прибудові літера «А 2-I» приміщення 2-6, сарай літера «Е» приміщення 4, гараж літера «д» 1/ 2 частини вартості огорожі літера № 1, 2, 3, 4, водоколонка літера № 5», дорожки «I», земельна ділянка, загальна площа 114,00 кв. м , що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 , 1959 року народження,  НОМЕР_3 , на підставі свідоцтва про спадщину за законом № 2-593 від 16.02.2001 року, виданого ОСОБА_7 , державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори, і записано в реєстрову книгу під номером № 1176 та рішенням Соснівського районного суду про розподіл житлового будинку, будівель і споруд від 12.02.2002 року.
04.07. 2018 року арештоване майно передано на реалізацію електронних торгів, які поводились Державним підприємством «Сетам».
Із даних вказаного вище акту вбачається, що перші торги з реалізації вказаного арештованого майна згідно даних протоколу № 349089 від 02.08. 2018 року за стартовою ціною 295032, 50 грн. - визнані такими, що не відбулися у зв`язку із відсутністю допущених учасників торгів.
Оскільки торги призначались неодноразово , а саме : 23.08. 2018 року, 17.09. 2018 року, то відповідно до вимог ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження « у разі нереалізованого майна та третіх електронних торгах виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна.
         05.10. 2018 року до Соснівського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ  у Черкаській області   надійшла заява  від стягувача ОСОБА_6  про виявлення бажання залишити в рахунок повного погашення боргу нереалізоване майно, а саме:  11/ 40  частин домоволодіння  житлового будинку літера «А І» приміщення 2-5 в житловій прибудові літера «А 2-I» приміщення 2-6, сарай літера «Е» приміщення 4, гараж літера «д» 1/ 2 частини вартості огорожі літера № 1, 2, 3, 4, водоколонка літера № 5», дорожки «I», земельна ділянка, загальна площа 114,00 кв. м , що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , належні ОСОБА_2  на праві власності на підставі свідоцтва про спадщину за законом № 2-593 від 16.02.2001 року, виданого ОСОБА_7 , державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори, і записано в реєстрову книгу під номером № 1176 та рішенням Соснівського районного суду про розподіл житлового будинку, будівель і споруд від 12.02.2002 року.
07.11. 2018 року на депозитний рахунок Соснівського відділу ДВС м. Черкаси ГТУЮ у Черкаській області Луценком А.В. внесено різницю між вартістю нереалізованого майна на третіх торгах та сумою стягнення за виконавчим документом , і сплачено кошти у сумі 94318, 75 грн. 
        Після внесення вказаної суми коштів згідно акту від 07.11. 2018 року ОСОБА_6  в рахунок погашення  заборгованості за виконавчим листом № 2-3919 від 10.10. 2011 року, виданого Соснівським районним судом м. Черкаси було передано у власність 11/40 домоволодіння в частині житлового будинку літера «А І» приміщення 2-5 в житловій прибудові літера «А 2-I» приміщення 2-6, сарай літера «Е» приміщення 4, гараж літера «д» 1/ 2 частини вартості огорожі літера № 1, 2, 3, 4, водоколонка літера № 5», дорожки «I», земельна ділянка, загальна площа 114,00 кв. м., що знаходиться за адресою:  АДРЕСА_1 , які належали  ОСОБА_2 , 1959 року народження,  НОМЕР_3 , на підставі свідоцтва про спадщину за законом № 2-593 від 16.02.2001 року, виданого ОСОБА_7 , державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори, і записаного в реєстрову книгу під номером № 1176 та рішенням Соснівського районного суду про розподіл житлового будинку, будівель і споруд від 12.02.2002 року (а.с.63).
Даний акт про передачу майна стягувану в рахунок погашення боргу відповідачем ОСОБА_2 не оскаржувався, що підтвердили особисто відповідачі в судовому засіданні апеляційного суду під час розгляду апеляційної скарги, поданої відповідачем ОСОБА_2 . 
      Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Частиною першою статті 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном.
Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
У пункті 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014  року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що, застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть, якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Таким чином, беручи до уваги наявні в матеріалах справи докази, надані позивачем, що він є власником спірної частини будинку, в тому числі і витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності від 19.11.2018 року, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції та доведеність позовних вимог позивачем ОСОБА_1 , тому суд ухвалив законне рішення, задовольнивши вимоги позивача. 
Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, наявні в матеріалах справи докази як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до вірного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог позивача про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зобов`язання виселення.
       Апеляційний судвважає, що слід звернути увагу на те, що неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), посилаючись, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Доводи скаржника в апеляційній скарзі, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права не відповідає дійсності, оскільки ним не вказано, які норми процесуального права порушено судом, та не спростовано висновки суду належними та допустимими доказами. 
Безпідставними є посилання скаржника ОСОБА_2 , що судом не з`ясовано законність набуття права власності ОСОБА_6 та, що квартира була продана з прилюдних торгів без участі відповідача.
Як вбачається із матеріалів справи прилюдні електронні торги тричі не відбулися, що вказано вище у постанові, тому стягувач ОСОБА_6 погодився на залишення описаного нерухомого майна відповідача згідно акту державного виконавця від 11.07. 2013 року, а торги проводились уже у серпні – вересні 2018 року, але не відбулись, бо були відсутні допущені учасники торгів, тому відповідач ОСОБА_2 мав достатньо часу для вирішення питання повернення боргових зобов`язань та вирішення своїх житлових питань щодо користування будинком та проживання у спірному будинку. Доказів, що відповідач оскаржував дії державного виконавця чи прийняті державним виконавцем відповідні рішення у виконавчому провадженні відповідачем ОСОБА_2 суду не надано, матеріали справи не містять жодного доказу щодо порушення його прав. 
         Що стосується доводів скаржника, відносно того, що судом першої інстанції не було надано правової оцінки щодо порушення позивачем вимог ч. 3 ст. 168 ЖК УРСР, колегія суддів виходить з наступного.
        Згідно ст. 168 ЖК України, укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.
         Однак, відповідач не укладав договорів найму ні з одним із наступних власників, та  відповідачем  не оспорювалась законність набуття права власності на частину будинку, яка раніше  належала відповідачу ОСОБА_2 , але за борги згідно акту опису  державного виконавця,  він втратив право власності на частину будинку за адресою  АДРЕСА_2 , які належали  ОСОБА_2 , 1959 року народження,  НОМЕР_3 , на підставі свідоцтва про спадщину за законом № 2-593 від 16.02.2001 року, виданого ОСОБА_7 , державним нотаріусом Першої Черкаської державної нотаріальної контори, і записаного в реєстрову книгу під номером № 1176 та рішенням Соснівського районного суду про розподіл житлового будинку, будівель і споруд від 12.02.2002 року.
        Разом з тим, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 Колегія суддів враховує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). 
При цьому, належність доказів – правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також, враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.
Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України).
Згідно роз`яснень, які містяться у п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Однак, колегія суддів звертає увагу, що, як вбачається із матеріалів справи, сторонами не надано жодного належного, допустимого та достовірного доказу, що між позивачем та відповідачами був укладений договір найму, який би давав відповідачам право на користування житлом у належній позивачу частині житлового будинку.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, зазначивши, що відповідачі проживають у належній позивачу частині житлового будинку без будь-яких правових підстав і мають виселитися з неї.
Посилання в апеляційній скарзі, що позивач не попереджував відповідачів про виселення, тому судом порушена норма ч. 3 ст. 168 ЖК України є необґрунтованими та безпідставними, оскільки дана норма не підлягає застосуванню до правовідносин, які виникли між сторонами, до такий договір не був укладений між сторонами. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.
 
Суд апеляційної інстанції враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про задоволення позовних вимог, тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому не підлягають задоволенню колегією суддів, як безпідставні та необґрунтовані.
З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення вимог апеляційної скарги.
Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що прийняте у справі рішення є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 20 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зобов`язання виселення - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.
Повний текст постанови складений 21 січня 2019 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

О.В. Карпенко