Постанова
Іменем України 
30 січня 2020 року
м. Київ
справа № 490/12470/14-к
провадження № 51-9427 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
засудженого                                                           ОСОБА_6 ,
захисника                                                               ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу зі змінами та доповненнями засудженого ОСОБА_6 та касаційну скаргу захисника засудженого – адвоката ОСОБА_8 на вирок Центрального районного суду       м. Миколаєва від 02 лютого 2015 року та вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 16 липня 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014150020003960, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Мелітополя Запорізької області, жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочинів, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115; ч. 2 ст. 15, п. п. 1, 7 ч. 2 ст. 115;          ч. 1 ст. 186; ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115; ст. 348 КК України.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2015 року         ОСОБА_6 засуджено: за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років; за ч. 2 ст. 15, п. п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 14 років; за ч. 1 ст. 186 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ст. 348 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим визначено остаточне покарання ОСОБА_6 у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Вироком суду вирішено питання щодо процесуальних витрат та розглянуто цивільні позови.
Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 15 липня           2014 року близько 22:40, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на зупинці громадського транспорту «вул. Радянська», що на проспекті Леніна у м. Миколаєві, тобто у громадському місці, з мотивів явної неповаги до суспільства, зневажливого ставлення до громадського порядку та існуючих у суспільстві загальновизнаних правил поведінки та моральності, з особливою зухвалістю, переслідуючи умисел на позбавлення життя інших осіб, дістав із кишені ніж, яким безпідставно завдав ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які не чинили опору внаслідок несподіваного посягання на їх життя, не менше п`яти ударів кожному в життєво важливі органи.
Від заподіяних тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 помер на місці події. ОСОБА_10 завдано тяжких тілесних ушкоджень, при цьому ОСОБА_6 , вважаючи, що виконав всі дії, необхідні для доведення умислу до кінця, з місця вчинення злочину пішов, однак злочин стосовно потерпілої ОСОБА_10 не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, у зв`язку із своєчасним наданням необхідної медичної допомоги останній.
Крім того, 15 липня 2014 року близько 22:45 ОСОБА_6 , після вчинення вищевказаних дій, відійшов від потерпілих та попрямував у сторону вул. Московської у м. Миколаєві. У цей час не встановлена слідством особа підняла із землі жіночу сумку, яка випала з рук потерпілої ОСОБА_10 в ході нападу на неї, та з метою затримати злочинця кинула сумку в спину ОСОБА_6 . Побачивши жіночу сумку, яка упала на землю біля нього, ОСОБА_6 підняв її та побіг, тим самим відкрито викрав майно потерпілої ОСОБА_10 , чим заподіяв їй матеріальної шкоди на загальну суму 723 грн 95 коп.
Крім того, ОСОБА_6 15 липня 2014 року близько 22:50, намагаючись втекти з місця вчинення злочину, усвідомлюючи, що на службовому автомобілі його переслідують працівники міліції, а також за ним біжить працівник міліції у форменому одязі, які голосно викрикували «Стояти! Міліція!», з метою уникнути затримання, розуміючи наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, різко зупинився напроти будинку № 34 на вул. Московській у м. Миколаєві, розвернувся обличчям до співробітника міліції ОСОБА_11 , який у цей час наблизився до ОСОБА_6 впритул, та завдав йому із значною силою одного цілеспрямованого удару ножем у грудну клітку. Однак ОСОБА_6 свій злочинний намір не довів до кінця з причин, що не залежали від його волі, оскільки лезо ножа потрапило до металевої пластини бронежилета, що був одягнутий на ОСОБА_11 , у зв`язку з чим останньому не заподіяно шкоди.
Вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 18 травня 2015 року вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 в частині кваліфікації його дій за епізодом замаху на вбивство потерпілого ОСОБА_11 скасовано.
Постановлено свій вирок, яким визнано винуватим ОСОБА_6 за ст. 348 КК України та за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України. Призначено покарання за           ст. 348 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років, за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України – у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Змінено вирок у частині призначеного покарання за ч. 2 ст. 15, п. п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України, пом`якшено покарання до 10 років позбавлення волі.
Поставлено вважати засудженим ОСОБА_6 за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, за ч. 1 ст. 186 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2016 року касаційну скаргу прокурора задоволено, касаційну скаргу засудженого задоволено частково. Вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 18 травня 2015 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 16 липня 2018 року апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишено без задоволення, апеляційну скаргу прокурора задоволено.
Скасовано вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 лютого           2015 року в частині виключення як зайвої кваліфікації дій ОСОБА_6 за               ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України та в частині призначення покарання за              п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України.
Ухвалено новий вирок, яким засуджено ОСОБА_6 : за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років; за п. 7 ч. 2       ст. 115 КК України – до покарання у виді довічного позбавлення волі; за ч. 2 ст. 15,    п. п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України – до покарання у виді 14 років позбавлення волі;          за ч. 1 ст. 186 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки; за ст. 348 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим визначено остаточне покарання ОСОБА_6 у виді довічного позбавлення волі.
Зараховано ОСОБА_6 на підставі ч. 5 ст. 72 КК України у строк покарання строк перебування його під вартою з 16 липня 2014 року по 18 травня 2015 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з           19 травня 2015 року по 14 квітня 2016 року – з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, з 15 квітня 2016 року по 20 червня         2017 року – з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з 21 червня 2017 року по 16 липня 2018 року – з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги зі змінами та доповненнями та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі зі змінами та доповненнями засуджений ОСОБА_6 ставить питання про скасування вироку місцевого суду та вироку апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. На обґрунтування своїх вимог вказує про істотне порушення судами вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість. Наголошує, що в ході судового розгляду не було розглянуто ряду його клопотань. Залишено поза увагою факт застосування щодо нього недозволених методів під час затримання та проведення досудового розслідування. Вказує, що судом йому не роз`яснено його права на розгляд справи судом присяжних, а під час апеляційного розгляду позбавлено останнього слова. Зазначає, що звукозапис судового засідання від 27 січня          2015 року частково не прослуховується. Вважає, що у судових рішеннях недостовірно викладено фактичні обставини, не враховано, що конфлікт спровокували ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , у вироку апеляційного суду неточно відображено показання свідка ОСОБА_12 , при цьому здобутим доказам надано неправильну оцінку, не досліджено речових доказів. Вважає безпідставною кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 186 КК України, оскільки умислу на відкрите викрадення майна у нього не було, він лише забрав сумку, якою його намагались збити з ніг. Також безпідставними є твердження суду про наявність у нього хуліганського мотиву для вчинення злочинів. При призначенні йому покарання апеляційний суд, порушуючи вимоги ст. 65 КК України, належним чином не врахував його особи та позитивних характеризуючих даних, не врахував пом`якшуючих покарання обставин, зокрема, його щире каяття, вчинення злочину вперше, часткового відшкодування матеріальної та моральної шкоди, наявності хронічних захворювань, не взяв до уваги, що він одружений, виховав двох дітей, має на утриманні батьків похилого віку. При цьому вказує, що суди необґрунтовано врахували обставиною, яка обтяжує покарання засудженому, вчинення злочину щодо особи похилого віку, оскільки ОСОБА_9 до таких осіб не відноситься. Крім того, вважає, що при призначенні покарання апеляційний суд не дотримався вимог   ч. 3 ст. 68 КК України. Зазначає, що апеляційний суд безпідставно кваліфікував його дії як за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, так і за ст. 348 КК України, чим фактично двічі призначив покарання за один злочин. Вказує про порушення апеляційним судом принципу безпосередності дослідження доказів. Зазначає про порушення судом таємниці нарадчої кімнати. Також вважає, що апеляційний суд не врахував його змін та доповнень до апеляційної скарги від 31 травня 2016 року, а у своєму вироку зазначив позицію захисника ОСОБА_13 , не навівши позицій захисників ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Крім того, стверджує, що апеляційний суд під час нового апеляційного розгляду не виконав вказівок суду касаційної інстанції.
Крім того, у змінах та доповненнях до касаційної скарги засуджений ОСОБА_6 змінив свої вимоги до суду касаційної інстанції. Вказує про безпідставну кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, на допущені апеляційним судом істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Просить суд касаційної інстанції врахувати як обставини, що пом`якшують йому покарання, його щире каяття, визнання вини, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, наявність ряду хронічних захворювань. За результатом розгляду його касаційної скарги просить скасувати вирок апеляційного суду та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить змінити вирок суду апеляційної інстанції у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого через суворість. Вказує, що апеляційним судом належним чином не враховано ряд обставин, які пом`якшують покарання засудженому, зокрема, його щире каяття, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, наявність на утриманні батьків похилого віку, незадовільний стан здоров`я, відсутність скарг за місцем проживання. Крім того, вказує, що апеляційним судом залишено поза увагою, що три із чотирьох вчинених ОСОБА_6 злочинів є незакінченими. Вважає, що апеляційний суд необґрунтовано призначив         ОСОБА_6 найбільш суворий вид покарання – довічне позбавлення волі.
Позиції інших учасників судового провадження 
Від учасників судового провадження заперечень на касаційну скаргу зі змінами та доповненнями засудженого не надходило.
У судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 відмовився від касаційної скарги захисника ОСОБА_8 , поданої в його інтересах, просив таку касаційну скаргу не розглядати. Крім того, засуджений ОСОБА_6 відмовився від доводів своєї касаційної скарги зі змінами та доповненнями щодо порушення апеляційним судом таємниці нарадчої кімнати.
Судом задоволені вказані клопотання засудженого та прийнято його відмову від касаційної скарги захисника ОСОБА_8 , а також від доводів щодо порушення апеляційним судом таємниці нарадчої кімнати.
Разом тим, у судовому засіданні ОСОБА_6 та захисник ОСОБА_7 підтримали подану засудженим касаційну скаргу зі змінами та доповненнями, просили її задовольнити. Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги зі змінами та доповненнями засудженого, просила судові рішення залишити без зміни.
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційній скарзі зі змінами та доповненнями доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також наявність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 КПК України.Можливості скасування судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій через невідповідність їх висновків фактичним обставинам кримінального провадження    (ст. 411 КПК України) чинним кримінальним процесуальним законом не передбачено.
У касаційній скарзі зі змінами та доповненнями, окрім іншого, засуджений посилається на невідповідність висновків суду, викладених у судових рішеннях, фактичним обставинам кримінального провадження, при цьому вказує, що конфлікт спровокував ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , зазначає про неправильну оцінку здобутих доказів у кримінальному провадженні, неповноту та однобічність судового розгляду, що, на його переконання, свідчить про упередженість суду.
Однак засудженим не враховано, що вказані обставини були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, які надали їм відповідну правову оцінку, що відображено в оскаржуваних судових рішеннях.
Крім того, з огляду на вимоги ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу та не вправі здійснювати переоцінку здобутих судами першої та апеляційної інстанцій доказів. Під час касаційного розгляду суд має оперувати тими фактичними обставинами, які встановлені судами попередніх інстанцій.
Таким чином, доводи касаційної скарги зі змінами та доповненнями засудженого в цій частині не можуть бути предметом перевірки суду касаційної інстанції, а тому у касаційному порядку не перевіряються.
Обґрунтовуючи незаконність вироку місцевого суду та вироку апеляційного суду, засуджений зазначає, що такі рішення постановлені з порушенням вимог матеріального і процесуального законодавства.
З такими доводами засудженого колегія суддів погодитися не може з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновки суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому злочинів місцевий суд належним чином вмотивував дослідженими під час судового розгляду доказами, які оцінив відповідно до закону і в їх сукупності та правильно визнав достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 .
Суд зробив висновок про винуватість ОСОБА_6 на підставі показань потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,  ОСОБА_20 , показань експертів ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 .
Крім того, перевіряючи кримінальне провадження у апеляційному порядку, апеляційним судом допитано свідка ОСОБА_12 .
Місцевим судом досліджено як доказ винуватості ОСОБА_6 дані, що містяться у протоколі огляду місця події від 15 липня 2014 року на зупинці громадського транспорту «вул. Радянська» на проспекті Леніна у м. Миколаєві та у протоколі огляду місця події від 15 липня 2014 року біля будинку № 34 на вул. Московській у                 м. Миколаєві.
Також судом першої інстанції співставлено, проаналізовано і покладено в основу обвинувального вироку дані, що містяться у: висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_9 № 1774 від 12 серпня 2014 року; висновку судово-медичної експертизи ОСОБА_10 № 1137 від 05 серпня 2014 року; акті судово-психіатричної експертизи № 374 від 19 серпня 2014 року; висновку комплексної дактилоскопічної, молекулярно-генетичної та експертизи холодної зброї № 1278-702-1270 від 20 серпня 2014 року; висновку молекулярно-генетичної експертизи № 640 від 06 серпня 2014 року; висновку молекулярно-генетичної експертизи № 641 від      13 серпня 2014 року; висновках судово-медичної експертизи речових доказів № 161 та № 162 від 28 серпня 2014 року.
Тобто у вироку місцевого суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок про доведеність винуватості ОСОБА_6 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності. Зі змісту вказаного вироку вбачається, що суд у мотивувальній частині вироку виклав формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, із достатньою конкретизацією встановив і зазначив місце, час, спосіб вчинення злочинів, їх наслідки.
У ході дослідження матеріалів кримінального провадження колегією суддів не встановлено порушень процесуального законодавства під час збирання, дослідження та оцінки наведених судом у вироку доказів,як і не встановлено підстав для визнання таких доказів недопустимими.
А тому доводи касаційної скарги зі змінами та доповненнями засудженого про порушення судом вимог статей 94, 370 КПК України та неправильну оцінку здобутих доказів колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки таких порушень у ході касаційного розгляду не встановлено.
З огляду на викладене висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених п. 7 ч. 2 ст. 115; ч. 2 ст. 15, п. п. 1, 7          ч. 2 ст. 115; ч. 1 ст. 186; ст. 348 КК України, за викладених у вироку обставин ґрунтуються на доказах, досліджених та належно оцінених у судовому засіданні.
При цьому під час перевірки кримінального провадження у порядку апеляційної процедури апеляційний суд дійшов висновку, що дії засудженого ОСОБА_6 за епізодом замаху на вбивство потерпілого ОСОБА_11 , крім кваліфікації за ст. 348 КК України, слід додатково кваліфікувати за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України, про що вказано в пунктах 12, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи».
На думку колегії суддів, такі висновки суду апеляційної інстанції є обґрунтованими.
Так, умисне вбивство або замах на вбивство працівника правоохоронного органу за наявності відповідних підстав належить кваліфікувати за ст. 348 КК України. При цьому, коли умисне вбивство працівника правоохоронного органу чи замах на нього вчинені за інших обтяжуючих обставин, передбачених ч. 2 ст. 115 КК України, дії винної особи додатково кваліфікуються і за відповідними пунктами цієї статті.
Разом з тим, за п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України кваліфікуються дії особи, яка раніше вчинила умисне вбивство, за винятком убивства, передбаченого статтями 116-118 цього Кодексу. Відповідальність за повторне умисне вбивство настає незалежно від того, чи була винна особа раніше засуджена за перший злочин, вчинила вона закінчене вбивство чи готування до нього або замах на нього, була вона виконавцем чи іншим співучасником злочину. Якщо винний не був засуджений за раніше вчинене вбивство чи готування до нього або замах на нього, ці його дії підлягають самостійній кваліфікації, а повторно вчинене вбивство кваліфікується за                      п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України. Окремо кваліфікуються діяння й у випадках, коли спочатку було вчинено закінчене умисне вбивство, а потім – готування до такого ж злочину чи замах на нього.
З урахуванням обсягу пред`явленого обвинувачення та встановлених судами фактичних обставин, оскільки замах на вбивство працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням ним службового обов`язку – потерпілого        ОСОБА_11 , засуджений ОСОБА_6 вчинив після умисного вбивства ОСОБА_9 та замаху на умисне вбивство ОСОБА_10 , то апеляційний суд дійшов правильного висновку, що дії ОСОБА_6 за цим епізодом необхідно кваліфікувати як за ст. 348 КК України (спеціальна норма права), так і за ч. 2 ст. 15,   п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України.
За таких обставин доводи касаційної скарги зі змінами та доповненнями засудженого ОСОБА_6 про відсутність підстав для кваліфікації його дій за         ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що повністю спростовуються сукупністю здобутих судами доказів.
Крім того, колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги зі змінами та доповненнями ОСОБА_6 про відсутність у його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 186 КК України, оскільки умислу на його вчинення він не мав.
Грабіж за своєю конструкцією є злочином з матеріальним складом та вважається закінченим, коли майно вилучено і винний має реальну (навіть початкову) можливість розпорядитись ним (винести, передати, викинути).
У ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_6 , підбираючи жіночу сумку потерпілої ОСОБА_10 , усвідомлював, що вказана сумка є чужим майном, при цьому, не зважаючи на зауваження повернути сумку та подальше його переслідування, утримував її в руках аж до моменту затримання, що, зокрема, свідчить про наявність у ОСОБА_6 умислу на відкрите викрадення чужого майна.
Також засуджений у касаційній скарзі зі змінами та доповненнями зазначає про те, що в судовому порядку не доведено наявності у нього хуліганського мотиву під час вчинення злочинів.
Сукупністю зібраних доказів установлено, що ОСОБА_6 без будь-якого приводу, нахабно, з особливою зухвалістю, ігноруючи існуючі у суспільстві загальновизнані правила поведінки, перебуваючи на зупинці громадського транспорту, де у той час було понад двадцять людей, почав завдавати зі значною силою ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ударів ножем у життєво важливі органи, що свідчить про наявність в його діях хуліганського мотиву, а тому доводи засудженого в цій частині, на переконання колегії суддів, є неспроможними.
Що стосується доводів касаційної скарги зі змінами та доповненнями засудженого про порушення його права на суд присяжних, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 384 КПК України прокурор, суд зобов`язані роз`яснити обвинуваченому у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді довічного позбавлення волі, можливість та особливості розгляду кримінального провадження стосовно нього судом присяжних.
Письмове роз`яснення прокурора обвинуваченому про можливість, особливості і правові наслідки розгляду кримінального провадження судом присяжних додається до обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування, які передаються до суду.
Згідно з ч. 2 ст. 384 КПК України обвинувачений у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді довічного позбавлення волі, під час підготовчого судового засідання має право заявити клопотання про розгляд кримінального провадження стосовно нього судом присяжних.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, у томі № 1 на аркуші № 34 міститься роз`яснення прокурора відділу прокуратури Миколаївської області ОСОБА_24 про право обвинуваченого ОСОБА_6 . заявити клопотання у порядку ст. 384 КПК України про здійснення судового розгляду судом присяжних. На вказаному роз`ясненні є підписи обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_25 про отримання 29 вересня 2014 року такого роз`яснення.
Під час дослідження звукозапису підготовчого судового засідання від 08 жовтня 2014 року встановлено, що головуючим належним чином роз`яснено ОСОБА_6 його право, передбачене ч. 3 ст. 384 КПК України, на розгляд кримінального провадження судом присяжних. Від розгляду кримінального провадження судом присяжних ОСОБА_6 у присутності свого захисника відмовився. 
Таким чином, доводи засудженого в цій частині колегія суддів вважає такими, що не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду.
Також безпідставними колегія суддів вважає доводи засудженого про порушення судом вимог ст. 357 КПК України.
На переконання засудженого, речові докази, які судом не було безпосередньо оглянуто під час судового розгляду (бронежилет та ніж), не можна вважати допустимими доказами, оскільки це не узгоджується з вимогами процесуального законодавства.
З такими твердженнями засудженого колегія суддів погодитися не може.
Речові докази – ніж та бронежилет були предметом експертного дослідження. До матеріалів кримінального провадження долучені відповідні висновки експертів        № 162 від 28 серпня 2014 року (т. 2, а. с. 51-52) про проведення судово-медичної експертизи речових доказів (бронежилет) та № 1278-702-1279 від 20 серпня         2014 року (т. 2, а. с. 2-11) в частині експертизи холодної зброї (ножа).
Судом першої інстанції такі висновки експертів безпосередньо досліджено у судовому засіданні, визнано належними та допустимими доказами у кримінальному провадженні та покладено в основу обвинувального вироку.
При цьому за наявності відповідних експертних висновків місцевий суд не знайшов причин для доставки речових доказів у судове засідання та їх візуального огляду, що не може бути підставою для визнання таких речових доказів неналежними та недопустимими, про що вказує засуджений у своїй касаційній скарзі зі змінами та доповненнями.
Крім того, безпідставними є доводи засудженого про те, що звукозапис судового засідання від 27 січня 2015 року частково не прослуховується. 
Під час дослідження вказаного звукозапису встановлено наявність періодичного фонового шуму, який при цьому жодним чином не перешкоджає прослуховуванню та сприйняттю перебігу судового засідання, що зафіксований на носії інформації (оптичному диску).
Апеляційний суд, здійснюючи в порядку апеляційної процедури перевірку доводів апеляційних скарг сторони обвинувачення та сторони захисту, дотримуючись вимог кримінального процесуального закону, надав їм відповідну оцінку та вмотивував прийняте рішення.
Доводи засудженого про те, що апеляційним судом безпідставно відмовлено в задоволенні клопотань сторони захисту на стадії апеляційного розгляду кримінального провадження та порушено принцип безпосередності дослідження доказів, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПКУкраїни за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушеннями, та може (але не зобов`язаний) дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Тобто сама наявність клопотання про повторне дослідження того чи іншого доказу не зобов`язує суд апеляційної інстанції досліджувати всю сукупність доказів, оцінених у суді першої інстанції. Разом з тим у ч. 2 ст. 23 КПКУкраїни зазначено, що не можуть бути визнані доказами відомості, які містяться в показаннях, речах та документах, що не були предметом безпосереднього дослідження суду. Однак у разі, коли суд першої інстанції дослідив усі можливі докази з дотриманням засад безпосередності, а суд апеляційної інстанції погодився з ними, апеляційний суд не має потреби знову досліджувати ці докази в такому ж порядку, як це було зроблено в суді першої інстанції.
Крім того, відмова в задоволенні клопотань учасників судового провадження, у тому числі й про дослідження того чи іншого доказу, які, на переконання суду, не були обґрунтовані належним чином, не може бути безумовною підставою для скасування судового рішення, лише якщо з такими висновками суду не погоджується засуджений.
А тому колегія суддів вважає надуманими доводи про безпідставну відмову в задоволенні клопотань засудженого під час апеляційного розгляду, а також про порушення апеляційним судом принципу безпосередності дослідження доказів.
Необґрунтованими є доводи засудженого про спотворення у тексті вироку апеляційного суду показань свідка ОСОБА_12 , оскільки в ході дослідження звукозапису судового засідання від 23 березня 2017 року колегією суддів не встановлено будь-яких суттєвих розбіжностей у свідченнях зазначеного свідка з тими показаннями, які відображено в мотивувальній частині вироку.
Також колегія суддів не може погодитись з доводами засудженого про позбавлення його останнього слова під час апеляційного розгляду, чим порушеного його право на захист.
Дослідженням матеріалів кримінального провадження та звукозаписів судового засідання встановлено, що 05 липня 2018 року, після розгляду клопотань учасників судового розгляду, апеляційним судом оголошено перерву перед судовими дебатами.
09 липня 2018 року суд перейшов до судових дебатів, надавши право для виступу ОСОБА_6 (час виступу в дебатах з 15:11 по 17:19). У зв`язку із закінченням робочого часу апеляційним судом оголошено перерву. 13 липня 2018 року   ОСОБА_6 продовжив виступ в судових дебатах (час виступу з 14:30 до 15:07), після чого з промовою в судових дебатах виступали захисник ОСОБА_15 та прокурор ОСОБА_26 .
Вислухавши промови у судових дебатах та з`ясувавши наявність в учасників судового провадження реплік, апеляційний суд надав засудженому останнє слово. Не будучи позбавленим можливості в повноцінному виступі, ОСОБА_6 почав задавати питання прокурору з приводу пред`явленого обвинувачення та повторювати тези, наведені ним раніше у судових дебатах. Головуючим було роз`яснено засудженому суть поняття останнього слова, при цьому ОСОБА_6 вказав, що не готовий до останнього слова та більше не має чого сказати, після чого суд видалився до нарадчої кімнати.
Як передбачено ст. 365 КПК України, після оголошення судових дебатів закінченими суд надає обвинуваченому останнє слово. При цьому положення процесуального закону не покладає на суд обов`язку оголошувати перерву для надання часу обвинуваченому для підготовки до виступу з останнім словом.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що порушення права засудженого ОСОБА_6 на захист у даному випадку не допущено.
У своїй скарзі засуджений ОСОБА_6 вказує про те, що у мотивувальній частині вироку апеляційний суд безпідставно вказує про наявність письмових заперечень захисника ОСОБА_13 на касаційну скаргу прокурора, оскільки вказаний захисник представляв його інтереси під час розгляду кримінального провадження в апеляційному суді до скасування вироку судом касаційної інстанції. Разом з тим, у вироку апеляційного суду не зазначено позицій його захисників – ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які представляли його інтереси під час нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 439 КПК України після скасування вироку або ухвали судом касаційної інстанції суд першої або апеляційної інстанції здійснює судове провадження згідно із загальними вимогами, передбаченими цим Кодексом, в іншому складі суду.
Таким чином, після скасування судом касаційної інстанції вироку Апеляційного суду Миколаївської області від 18 травня 2015 року апеляційний суд розпочав перевірку кримінального провадження в порядку апеляційної процедури спочатку, враховуючи наявні апеляційні скарги на вирок місцевого суду та заперечення на них. А тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про необхідність врахування та включення до мотивувальної частини вироку змісту письмових заперечень захисника ОСОБА_13 .
Крім того, як убачається з матеріалів кримінального провадження, захисники ОСОБА_14 та ОСОБА_15 власні апеляційні скарги не подавали, письмові заперечення на апеляційну скаргу прокурора не вносили.
За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано вказав у мотивувальній частині лише узагальнені доводи захисників, які підтримали апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 та заперечували щодо задоволення апеляційної скарги прокурора (абз. 1 а. с. 135, т. 5).
До того ж в суді апеляційної інстанції з промовою у судових дебатах виступала лише захисник ОСОБА_15 , доводи якої зафіксовані на звукозаписі судового засідання.
Надуманими є твердження засудженого про те, що апеляційний суд проігнорував його зміни та доповнення до апеляційної скарги від 31 травня 2016 року, оскільки відповіді на викладені в них доводи наведено в мотивувальній частині вироку.
Крім того, безпідставними є доводи засудженого про застосування щодо нього недозволених методів та катування під час його затримання та досудового розслідування, у результаті чого він надав зізнавальні показання.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_6 як під час досудового розслідування, так і в ході судового розгляду свою вину не визнав та наголошував, що у зв`язку з алкогольним сп`янінням та хворобливим станом здоров`я не пам`ятає обставин справи. Крім того, під час судового розгляду не скаржився про здійснення на нього тиску з боку правоохоронних органів. Більше того, у своєму клопотанні від 18 листопада 2014 року, окрім іншого, ОСОБА_6 зазначив, що працівники міліції під час затримання стосовно нього поводили себе професійно та ввічливо (т. 1, а. с. 134).
Відповідно до статей 404, 407 КПК України апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю або частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням вимог ст. 409 КПК України.
Вирішуючи питання про скасування або зміну вироку місцевого суду, суд апеляційної інстанції має керуватися положеннями статей 408, 420 КПК України.
Зокрема, положеннями ч. 2 ст. 420 КПК України передбачено, що вирок суду апеляційної інстанції має відповідати загальним вимогам до вироків, визначеним      ст. 374 КПК України.
Зі змісту статей 7, 404, 420 КПК України у їх взаємозв`язку вбачається, що апеляційний суд зобов`язаний перевірити всі доводи, наведені в апеляційних скаргах, врахувати позицію сторін кримінального провадження і учасників судового розгляду, дати у своєму рішенні на них вичерпну відповідь та у випадку незгоди з ними зазначити підстави їх необґрунтованості.
Скасовуючи вирок місцевого суду в частині призначеного покарання, апеляційний суд вказав, що доводи апеляційної скарги прокурора у цій частині є слушними.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації таке покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Обґрунтовуючи висновок щодо виду і розміру покарання ОСОБА_6 та призначаючи йому покарання у виді довічного позбавлення волі, апеляційний суд виходив з того, що місцевий суд формально врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчинених злочинів і дані про особу засудженого, який раніше не судимий, за місцем утримання характеризується посередньо, має батьків похилого віку, хворіє на цукровий діабет. Крім того, апеляційний суд вказав, що ОСОБА_6 , перебуваючи у громадському місці, зухвало, безпричинно вчинив чотири особливо тяжких злочини та злочин середньої тяжкості протягом нетривалого часу, стосовно трьох осіб, при цьому мало місце невиконання ОСОБА_6 вимог працівника правоохоронних органів. Також апеляційним судом враховано ставлення      ОСОБА_6 до вчиненого, його внутрішнє переконання та впевненість у тому, що злочинні дії були спровоковані виключно поведінкою потерпілих, що, на думку колегії суддів апеляційного суду, свідчить про відсутність у ОСОБА_6 щирого каяття та його підвищену суспільну небезпечність.
Обставинами, які пом`якшують покарання засудженому, апеляційним судом визнано відшкодування матеріальної та моральної шкоди, наявність у нього хронічних захворювань. Обставинами, які обтяжують покарання засудженому, апеляційним судом визнано вчинення злочинів щодо особи похилого віку та в стані алкогольного сп`яніння.
При цьому колегія суддів вважає надуманими доводи касаційної скарги засудженого про безпідставне визнання судами обставиною, яка обтяжує йому покарання, вчинення злочину щодо особи похилого віку, оскільки ОСОБА_9 до таких осіб не відносився.
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановлено ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (чоловіки           60 років, жінки 55 років), а також яким до досягнення зазначеного віку залишилося не більш як півтора року.
ОСОБА_6 засуджено як за умисне вбивство ОСОБА_9 , так і за замах на умисне вбивство потерпілої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка на момент вчинення злочину набула статусу особи похилого віку.
З урахуванням викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що призначене місцевим судом покарання є явно несправедливим через м`якість, а покарання у виді довічного позбавлення волі буде достатнім, справедливим і співмірним скоєним        ОСОБА_6 злочинам.
Водночас статтею 439 КПК України закріплено особливості нового розгляду справи після скасування судового рішення судом касаційної інстанції.
Зокрема, вимогами ч. 3 ст. 439 КПК України констатовано, що при новому розгляді у суді першої чи апеляційної інстанції застосування суворішого покарання або закону про більш тяжке кримінальне правопорушення допускається тільки за умови, що вирок було скасовано у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання за скаргою прокурора, потерпілого чи його представника, а також якщо при новому розгляді буде встановлено, що обвинувачений вчинив більш тяжке кримінальне правопорушення, або якщо збільшився обсяг обвинувачення.
Так, вироком Апеляційного суду Миколаївської області від 18 травня 2015 року вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 в частині кваліфікації його дій за епізодом замаху на вбивство потерпілого ОСОБА_11 скасовано.
Постановлено свій вирок, яким визнано винуватим ОСОБА_6 за ст. 348 КК України та за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України. Призначено покарання за           ст. 348 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років, за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України – у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Змінено вирок у частині призначеного покарання за ч. 2 ст. 15, п. п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України, пом`якшено покарання до 10 років позбавлення волі.
Поставлено вважати засудженим ОСОБА_6 за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, за ч. 1 ст. 186 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2016 року касаційну скаргу прокурора задоволено, касаційну скаргу засудженого задоволено частково. Вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 18 травня 2015 року скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Скасовуючи вказаний вирок, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що апеляційний суд, призначаючи покарання, неправильно застосував положення          ч. 3 ст. 68 КК України, а також не дотримався вимог ч. 2 ст. 420 КПК України.
Ураховуючи, що вирок апеляційного суду скасовано не з підстав необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення або посилення покарання, а під час нового розгляду обсяг обвинувачення не збільшився, при цьому апеляційним судом не встановлено, що ОСОБА_6 вчинив більш тяжке кримінальне правопорушення, а тому, виходячи із вимог ч. 3 ст. 439 КПК України апеляційний суд був позбавлений можливості призначити ОСОБА_6 більш суворе покарання, ніж те, яке призначено попереднім вироком.
Оскільки апеляційний суд не дотримався вимог ч. 3 ст. 439 КПК України, колегія суддів дійшла висновку, що вирок апеляційного суду в частині призначеного ОСОБА_6 покарання за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України підлягає зміні.
З огляду на викладене та керуючись вимогами ч. 3 ст. 439 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне знизити розмір призначеного ОСОБА_6 покарання за п. 7 ч. 2 ст.115 КК України до 15 років позбавлення волі.
При цьому в касаційній скарзі зі змінами та доповненнями засуджений зазначає про безпідставне призначення йому покарання за ч. 2 ст. 15, п. п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України у виді позбавлення волі на строк 14 років, що, на його переконання, не узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 68 КК України.
Згідно з ч. 3 ст. 68 КК України за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Як передбачено ч. 4 ст. 68 КК України, довічне позбавлення волі за вчинення готування до злочину та вчинення замаху на злочин не застосовується, крім випадків вчинення злочинів проти основ національної безпеки України, передбачених у статтях 109-114-1, проти миру, безпеки людства та міжнародного правопорядку, передбачених у статтях 437-439, частині першій статті 442 та         статті 443 цього Кодексу.
Відповідно до правового висновку об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеного в постанові від 02 грудня 2019 року у справі 665/425/16-к (провадження 51-5790 кмо 18), при призначенні покарання особам, винним у вчиненні замаху на злочин, за який у санкції статті Особливої частини КК альтернативно передбачено захід примусу у виді довічного позбавлення волі, правила ч. 3 ст. 68 КК України не застосовуються, оскільки найбільш суворим видом покарання у санкції закону залишається довічне позбавлення волі, а воно є таким, що виключає можливість визначення його двох третин. У такому випадку підлягають  застосуванню лише правила ч. 4 ст. 68 цього Кодексу.
Таким чином, доводи засудженого про неправильне застосування апеляційним судом положень ч. 3 ст. 68 КК України є необґрунтованими.
Положення ч. 5 ст. 72 КК України щодо правил зарахування попереднього ув`язнення до строку позбавлення волі чи інших видів покарань, передбачених у ч. 1 ст. 72 КК України, визначають «інші кримінально-правові наслідки діяння» у розумінні                ч. 2 ст. 4 КК України.
Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046-VIII, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає        ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VIII. У такому разі Закон № 838-VIII має переживаючу (ультраактивну) дію. Застосування до таких випадків Закону            № 2046-VIII є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046-VIII як такого, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч. 2 ст. 5 КК України не допускається.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції зарахував ОСОБА_6 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з           16 липня 2014 року по 18 травня 2015 року (день постановлення попереднього вироку апеляційного суду) відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України (редакція Закону № 838-VIII) з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з 19 травня 2015 року по 14 квітня 2016 року (відбування засудженим покарання до скасування вироку апеляційного суду в касаційному порядку) – з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, з 15 квітня 2016 року по 20 червня 2017 року – з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
При цьому з 21 червня 2017 року до дня поставлення вироку 16 липня 2018 року апеляційним судом відповідно до положень ч. 5 ст. 72 КК України (редакція Закону №2046-VIII) зараховано ОСОБА_6 у строк покарання строк його попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Таким чином, суд апеляційної інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон, який не підлягав застосуванню, а тому вирок апеляційного суду на підставі п. 2 ч. 1 ст. 413 КПК України в цій частині підлягає зміні.
Крім того, як убачається з протоколу затримання від 16 липня 2014 року                     (т. 1, а. с. 180-182), ОСОБА_6 фактично був затриманий 15 липня 2014 року о 22:45, а тому строк його попереднього ув`язнення слід обчислювати саме з 15 липня 2014 року.
 
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу зі змінами та доповненнями засудженого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Апеляційного суду Миколаївської області від 16 липня 2018 року щодо ОСОБА_6 змінити.
Знизити ОСОБА_6 розмір призначеного за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України покарання до 15 років позбавлення волі.
Вважати ОСОБА_6 засудженим: за ч. 2 ст. 15, п. 13 ч. 2 ст. 115 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років; за ч. 2 ст. 15,         п. п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк            14 років; за ч. 1 ст. 186 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк        2 роки; за ст. 348 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк             9 років.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворих покарань більш суворим призначити ОСОБА_6 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (у редакції Закону №838-VIII) зарахувати ОСОБА_6 в строк покарання строк перебування його під вартою з 15 липня 2014 року по 18 травня 2015 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, з 19 травня 2015 року по 14 квітня 2016 року включно – з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі, з 15 квітня 2016 року по 16 липня 2018 року включно – з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
У решті вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                           ОСОБА_2                           ОСОБА_3