Справа № 159/4912/19 	Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П. Ю. 	
Провадження № 22-ц/802/31/20  Категорія: 3    	  Доповідач: Киця  С. I.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
10 січня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Киці С.І.,
суддів Данилюк В.А., Шевчук Л.Я.,
секретар судового засідання - Вергун Т.С.,
за участю: відповідача ОСОБА_1 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1  про визнання об`єктом права спільної сумісної власності та визначення часток співвласників за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1  на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2019 року,  
В С Т А Н О В И В :
В серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності та визначення часток співвласників. Позов мотивує тим, що позивач з 27.07.1996 року по 20.10.2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 20.10.2016 року було розірвано. Під час шлюбу у сторін народилося шестеро дітей. Згідно рішення Ковельського міськрайонного суду від 26.07.2016 року на утримання чотирьох неповнолітніх дітей з позивача стягуються аліменти у розмірі 50% від усіх видів доходів, а також 1000 грн. щомісячно - на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання. За час перебування у шлюбі позивач з відповідачем за спільні кошти і спільними зусиллями побудували житловий будинок АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу сторони проживають разом у вказаному будинку, однак між ними виникають конфлікти з приводу прав на будинок. Через неприязнь до нього колишня дружина пише скарги у різні інстанції з надуманих підстав, тим самим створюючи складні умови для сумісного проживання.
Право власності на спільний будинок зареєстровано 13.06.2007 року в Реєстрі прав власності в на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_1 на підставі рішення Радошинської сільської ради Ковельського району №8/40 від 14.12.2006 року та свідоцтва про право власності. Оскільки власником майна є ОСОБА_1 , позивач позбавлений можливості звертатися до установ з приводу реалізації свого права на володіння і управління будинком. Існує ймовірність того, що відповідач може одноосібного розпорядитися майном, без згоди позивача. Оскільки житловий будинок був створений сторонами, як подружжям за спільні кошти в період перебування в шлюбі, позивач вважає, що він є об`єктом спільної сумісної власності.
Просив суд визнати житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно - реєстраційний номер 18131806, на ім`я ОСОБА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визначити частки співвласників у праві власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , встановивши частку ОСОБА_1 в розмірі 1/2 частини будинку, ОСОБА_2 в розмірі 1/2 частки будинку.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання об`єктом права спільної сумісної власності та визначення часток співвласників задоволено. Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно - реєстраційний номер 18131806, на ім`я ОСОБА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 1536 гривень 80 копійок. 
Відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду першої інстанції. Зазначає, що суд при ухваленні рішення не врахував обставини, що мають істотне значення у даній справі, а саме наявність у неї шістьох дітей, які практично знаходяться на її утриманні, а двоє старших дітей приймали безпосередню участь в утриманні даного будинку. Так як позивач постійно ухилявся від утримання і дітей, і майна, отже, його частка в даному будинку є незначна і могла б бути визначена матеріально. Даним рішенням порушені її права і права дітей. Рішення суду першої інстанції ухвалене за її відсутності і під час перебування її на лікарняному. Просить скасувати рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2019 року, а справу направити до суду першої інстанції для розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу відповідача. Зазначає, що відповідач була повідомлена судом першої інстанції про відкриття провадження і розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Шлюб між ним і дружиною був розірваний за її ініціативою і вона створила нестерпні умови для його проживання в будинку. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.
Судом встановлено, що 27 липня 1996 року Радошинською сільською радою Ковельського району, Волинської області зареєстровано шлюб між сторонами у даній справі, актовий запис № 5.
20.10.2016 року рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , на праві власності належить ОСОБА_1 згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 177106817 від 12.08.2019 року. Свідоцтво про право власності видане 13.03.2007 року на підставі рішення Радошинської сільської ради № 8/40 від 14.12.2006 року та зареєстроване 13.06.2007 року. З оглянутої в судовому засіданні апеляційної інстанції інвентаризаційної справи на будинок встановлено, що житловий будинок з прибудовою 1999 року побудови, загальної площі 103, 2 кв.в., в тому числі житлової - 53, 7 кв.м., складається з трьох житлових кімнат, кухні, двох коридорів, кладової, ванної, а також господарських будівель та споруд - двох сараїв.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Такі ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Частиною першою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).
Встановивши, що спірний будинок набутий подружжям за час шлюбу, суд першої інстанції згідно наведених норм права дійшов правильного висновку про задоволення позову і колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.
При вирішені спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя.
Позивач сплачує аліменти на утримання дітей, що не заперечується відповідачем. Спірний житловий будинок складається з трьох житлових кімнат. Таким чином, інтереси неповнолітніх дітей не порушуються шляхом визнання ідеальних часток подружжя в спірному майні без його реального поділу.
Як в суді першої інстанції, та і в судовому засіданні апеляційної інстанції не встановлено, що позивач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, не брав участі в будівництві спірного будинку. 
Підстав для збільшення частки відповідача немає.
Доводи апеляційної скарги про те, що частка позивача в будинку незначна, оскільки у подружжя є шестеро дітей, не заслуговують на увагу суду, оскільки спірний будинок є об`єктом права власності подружжя, прав дітей на будинок не зареєстровано. 
Відповідно до п.1 ч. 1, п.1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України дана справа про поділ майна подружжя розглядається у порядку спрощеного позовного провадження.
Ухвала про відкриття провадження та копія позовної заяви отримана відповідачем 10.09.2019 року. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від відповідача до суду не надходило.
Відповідач не подала доказів в суд апеляційної інстанції, які б спростовували доводи позивача його права на спірний будинок та щодо рівності прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження ним.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстав для його скасування немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374,375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
           ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2019 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді: