Постанова
Іменем України
 
05 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 310/8975/16-ц
 
провадження № 61-41715св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., 
Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 лютого 2018 року у складі судді Черткової Н. І. та постанову апеляційного суду Запорізької області від 10 липня 2018 року у складі колегії суддів Кухаря С. В., Крилової О. В., Полякова О. З., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ:
 
Короткий зміст позовних вимог:
 
У грудні 2016 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення сервітуту.
 
Позовна заява, з урахуванням уточненої редакції, мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право спадщину за заповітом від 22 травня 2014 року, реєстровий № 1-367, ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності на будинок зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 22 травня 2014 року, реєстраційний номер 366528323104. 
 
На підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 
22 травня 2014 року, реєстраційний № 1-368, позивачу на праві власності належить земельна ділянка площею 0,0303 га, що розташована в АДРЕСА_1 . Право власності на земельну ділянку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 22 травня 2014 року, реєстраційний номер 366402123104. 
 
Власником сусіднього житлового будинку є ОСОБА_2 . Також відповідачу, на підставі Державного акта на право власності на землю, зареєстрованого 
28 березня 2002 року в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2832, належить земельна ділянка площею 
0,0303 га, розташована в АДРЕСА_2 .
 
На теперішній час АДРЕСА_3 .
 
У 2014 році позивачем розпочато роботи з реконструкції житлового будинку 
АДРЕСА_1 . Реконструкція здійснюється на підставі декларації про початок виконання будівельних робіт, яка була зареєстрована інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області. 
 
Для проведення робіт з утеплення стін будівлі, обладнання відмостки, проведення штукатурних робіт необхідно скористатися земельною ділянкою відповідача. 
 
Позивачем було направлено відповідачу для ознайомлення та підпису три примірника договору про встановлення права обмеженого користування земельною ділянкою (сервітут) від 01 грудня 2016 року. Відповіддю від 
19 грудня 2016 року відповідач відмовився підписувати договір про встановлення сервітуту. 
 
Оскільки сервітут не був встановлений за домовленістю між землекористувачами на підставі договору, який має бути зареєстрований у місцевій раді у тому самому порядку, в якому проводиться реєстрація прав на землю, ОСОБА_1 просила встановити в судовому порядку право на обмежене безоплатне користування (приватний постійний безоплатний сервітут) відносно частини земельної ділянки площею 0,0303 га (кадастровий номер 2310400000:10:012:0549) з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку, у вигляді двох земельних ділянок площею 20,4 кв.м (смуги шириною 1,0 м і довжиною 20,43 м) та площею 2,4 кв.м (смуги шириною 1,0 м і довжиною 2,42 м), загальною площею 22,8 кв.м, належної на праві власності ОСОБА_2 , розташованої по АДРЕСА_2 з правом здійснення ремонтних, реконструкційних і експлуатаційних дій щодо будівель та споруд домоволодіння АДРЕСА_3 ; право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 
08 лютого 2018 року позовні вимоги задоволено частково.
 
Встановлено право ОСОБА_1 на обмежене безоплатне користування (приватний постійний безоплатний сервітут) відносно частини земельної ділянки площею 0,0303 га (кадастровий номер 2310400000:10:012:0549) з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку, у вигляді двох земельних ділянок, площею 20,4 кв.м (смуги шириною 1,0 м і довжиною 20,43 м) та площею 2,4 кв.м (смуги шириною 1,0 м і довжиною 
2,42 м), загальною площею 22,8 кв.м, належної на праві власності 
ОСОБА_2 , розташованої по АДРЕСА_2 з таким змістом: право проходу для здійснення ремонтних, реконструкційних і експлуатаційних дій щодо будівель та споруд домоволодіння АДРЕСА_3 .
 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551,20 грн.
 
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із можливості встановлення сервітуту, на підставі висновку судової експертизи № 135/08-17 від 18 серпня 2017 року, на земельний ділянці житлового будинку АДРЕСА_2 для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_3 загальною площею 22,8 кв.м у вигляді двох ділянок: смуги шириною 1,0 м і довжиною 20,43 м (площею 20,4 кв.м), та смуги шириною 1,0 м і довжиною 2,41 м (площею 
2,4 кв.м), розташованих вздовж південної межи ділянки АДРЕСА_6 та її частині, яка вільна від забудови, в районі житлового будинку 
АДРЕСА_6 місце розташування сервітут зафарбовано жовтим кольором у додатку № 1 висновку експертизи). Встановлення такого сервітуту буде ефективним використанням позивачем земельної ділянки для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_6 .
 
Додатковим рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2018 року доповнено рішення Бердянського міськрайонного суд Запорізької області від 08 лютого 2018 року та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов?язані з проведенням експертизи у розмірі 5 000,00 грн.
 
Постановою апеляційного суду Запорізької області від 10 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.
 
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 лютого 2018 року залишено без змін.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги:
 
30 липня 2018 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 лютого 
2018 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 10 липня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачкою введено суди в оману, оскільки будівництво на належній їй земельній ділянці розпочато нею самовільно ще у 2013 році без узгодження робочого проекту, робочої проектної документації та дозволу на виконання робіт, які дають право виконувати будівельні роботи з реконструкції. Позивачем порушено статі 23, 29 Правил забудови міста Бердянська». Зі сторони позивачки існують такі порушення. як затінення, задимлення, неприємні запахи, шумуве забруднення. Позивачка не бажає проведення землевпорядних робіт, щоб встановити в натурі межі земельного сервітуту на суміжній сусідній земельній ділянці відповідно до інструкції Держземагенції та використовує земельну ділянку невідповідно до її цільового призначення.
 
Позивачка самовільно змінила цільове призначення земельної ділянки з порушенням пункту 3.25 ДБН 360-90.
 
Судами не враховано наслідків того, що за відсутності містобудівних умов та обмежень, робочого проекту з робочою документацією, під час будівництва та після закінчення буде завдано шкоди сусіднім власникам домоволодінь та суміжних земельних ділянок, якщо буде збудовано готель з порушенням протипожежних, санітарних, екологічних норм та норм ДБН.
 
Позивачка після отримання земельного сервітуту грубо втручається в приватне життя господарів сусіднього домоволодіння, використовує встановлений сервітут на власний розсуд, порушуючи вимоги ЗК України, ЦК України та КАС України.
 
Доводи інших учасників справи:
 
У вересні 2018 року від ОСОБА_1 до Верховного Суду надійшли письмові пояснення на касаційну скаргу, які мотивовані тим, що вона повністю не згодна з аргументами, викладеними в касаційній скарзі.
 
Додаткові пояснення заявника:
 
У вересні 2018 року від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до Верховного Суду надійшов відзив, в якому просить скасувати рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 лютого 
2018 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 10 липня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
 
Аргументи викладені у відзиву є аналогічними аргументам, наведеним у касаційній скарзі.
 
Рух касаційної скарги:
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Бердянського міськрайонного суду Запорізької області.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ: 
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у письмових поясненнях на касаційну скаргу, врахувавши аргументи, наведені у відзиві, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Короткий зміст встановлених фактичних обставин справи:
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що  ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право спадщину за заповітом від 22 травня 2014 року, реєстровий номер 1-367, на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . 
 
Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності на будинок зареєстровано 
22 травня 2014 року, реєстраційний номер 366528323104, номер запису про право власності 5744671. 
 
На підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 
22 травня 2014 року, реєстраційний номер 1-368, позивачу на праві власності належить земельна ділянка за кадастровим номером 2310400000:09:009:0077, площею 0,0365 га, що розташована в АДРЕСА_1 .
 
Згідно витягу з державного реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на земельну ділянку кадастровий номер 2310400000:09:009:0077 зареєстровано 22 травня 2014 року, реєстраційний номер 366402123104, номер запису про право власності 5742849. 
 
На підставі державного акта на право власності на землю, зареєстрованого 
28 березня 2002 року в Книзі записів державних актів ОСОБА_2 на праві приватної власності на землю за № 2832, належить земельна ділянка площею 0,0303 га, розташована в АДРЕСА_2 .
 
Рішенням № 56 сесії міської ради № 8 «Про перейменування назв, вулиць, проїздів, площ, проспектів, скверів, бульварів в місті Бердянськ» від 18 лютого 2016 року АДРЕСА_3 перейменовано на АДРЕСА_6 .
 
03 квітня 2014 року інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Запорізькій області зареєстровано декларацію ЗП 082140900487 про початок виконання будівельних робіт, якою надано ОСОБА_1 дозвіл на проведення реконструкції житлового будинку АДРЕСА_1 .
 
Ескізним проектом реконструкції житлового будинку з надбудовою літніх приміщень по АДРЕСА_1 передбачено проведення робіт по зовнішньому облаштуванню: стіни - декоративна штукатурка «короед», колір коричневий; цоколь - природний камінь під розшивку швів; вікна, двері - металевого білого кольору; крівля - металочерепиця коричневого кольору; кладку зовнішній стін товщиною 200 мм виконати з ракушняка кримського М25 на цементно-глиняному розтворі з наступним утепленням пенополістіролом t=100 мм (18-20). 
 
02 грудня 2016 року позивачем було направлено відповідачу для ознайомлення та підпису три примірника договору про встановлення права обмеженого користування земельною ділянкою (сервітут), які отримані ОСОБА_2 07 грудня 2016 року. Відповіддю від 19 грудня 2016 року відповідачем відмовлено в підписанні договору про встановлення сервітуту. 
 
ОСОБА_2 не дозволяє ОСОБА_1 проводити необхідні роботи з території своєї земельної ділянки, не бажає укласти договір сервітуту. Така обставина вже має негативні наслідки для позивача та може привести до інших. Проведення позивачем робіт з будівництва, обслуговування та ремонту будинку потребує встановлення на належній відповідачу земельній ділянці найменш обтяжливого для нього сервітуту.
 
У висновку про технічний стан існуючих будівельних конструкцій по АДРЕСА_6 , складеному експертом будівельним 1 категорії «Архітектурно-планувального бюро» ОСОБА_4 . 02 травня 2017 року зазначено, що проектом реконструкції передбачено облаштування 1-го поверху і мансардного поверху зі стінами з ракушняка товщиною 200 мм і теплоізоляцією стін з пінополістерола товщиною 100 мм. На момент обстеження виконана одноповерхова прибудова (літ. «А-1») на місці квартири № 2 і госпбудівель (літ. «а» і літ. «В») із стінами з ракушняка і частковим утепленням стін (торець будівлі і дворовій фасад), виконано перекриття з дерев`яних балок, дах - односхилий з ухилом в бік двору № 54 з покрівлею з металочерепиці по дерев`яним балках. Утеплення зовнішньої стіни, що розташована по межі, пінополістиролом (згідно проекту) відсутнє. Відсутнє замощення біля стіни, розташованої по межі між домоволодінням № 54 , що обстежується, і територією домоволодіння № 52 . Відсутнє закладення звисів покрівлі. Експерт прийшов до висновку, що через невирішення вузла примикання даху сарая з боку домоволодіння № 52 триває замочування зовнішньої стіни житлової прибудови, розташованої по межі з домоволодінням № 52 . Відсутність закладення схилу покрівлі, який виступає за зовнішній периметр будівлі, відсутність замощення біля стіни житлової прибудови (літ. «А-1»), яка розташована по межі з територією домоволодіння № 52 призводить до замочуванню стін і фундаментів атмосферними опадами, що в подальшому може викликати деформації будівельний конструкцій (ослаблення кладки, тріщин, осадки та ін.). Крім того, відсутність закладення схилу покрівлі призводить до потрапляння опадів при сильному вітрі під покриття покрівлі, відбувається замочування елементів перекриття житлової прибудови (літ. «А-1»). Відсутність утеплення по зовнішній стіні, розташованої по межі з територією домоволодіння № 52 , призводить до порушення теплового режиму приміщень прибудови літ. «А-1».
 
Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 18 серпня 2017 року № 135/08-17, який виконано судовим експертом Макаровим І. В., нормальне господарське використання за цільовим призначення земельної ділянки АДРЕСА_6 , а саме догляд за житловим будинком, виконання реконструкції та здійснення його поточного ремонту, неможливо без обтяження сервітутом земельної ділянки АДРЕСА_2 .
 
Також у висновку судової земельно-технічної експертизи № 135/08017 від 
18 серпня 2017 року зазначено, що встановлення сервітуту не перешкоджає використанню земельної ділянки № 52/1 за її цільовим призначенням.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права:
 
Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності 
є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
 
Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, 
а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
 
Статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.
 
Відповідно до положень частин першої-третьої статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (частини).
 
Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (частина перша, друга статті 404 ЦК України).
 
Особливості та порядок встановлення земельного сервітуту визначено ЗК України.
 
Стаття 98 ЗК України визначає право земельного сервітуту як право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.
 
Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
 
Стаття 99 ЗК України визначає перелік, який не є вичерпним, земельних сервітутів, встановлення яких можуть вимагати власники або землекористувачі земельних ділянок.
 
Статтею 100 ЗК України встановлено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Договір про встановлення земельного сервітуту підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
 
Тлумачення наведених положень цивільного і земельного законодавства України свідчить про те, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки.
 
Отже, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що: правове регулювання дій щодо встановлення сервітуту має здійснюватися виключно між власником (володільцем) земельної ділянки та особою, яка має намір нею користуватися, а тому необхідно визначити суб`єктний склад спірних правовідносин відповідно до частини другої статті 402, частини другої статті 404 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2018 року 
у справі № 642/3165/17 (провадження № 61-14776св18); метою сервітуту 
є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 351/1146/16-ц (провадження 
№ 61-14776св18).
 
Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданими судам у пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ».
 
Закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом.
 
Перевіряючи в межах касаційної скарги правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд виходить з того, що сервітут має встановлюватися для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Недоведення неможливості задоволення своїх потреб іншим способом, ніж користування чужим нерухомим майном унеможливлює сервітут.
 
Повно та всебічно встановивши фактичні обставини справи, надавши належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам, установивши, що метою встановлення безстрокового сервітуту є подальше обслуговування житлового будинку та проведення поточних ремонтних робіт на протязі усього періоду існування житлового будинку АДРЕСА_6 . Встановлення сервітуту не перешкоджає використанню земельної ділянки № 52/1 за її цільовим призначенням. Суди обґрунтовано задовольнили позовні вимоги, оскільки висновком судової експертизи від 18 серпня 2017 року № 135/08/17 запропоновано сервітут, який є найменш обтяжливий для відповідача та не перешкоджає йому, як власнику, належним чином користуватися належною йому земельної ділянкою. 
 
Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
 
У практиці Європейського суду з прав людини напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо хоча б одного критерію не буде додержано (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року).
 
Верховний Суд виходить з того, що встановлення сервітуту у цій справі буде пропорційним меті його встановлення, оскільки у ОСОБА_1 відсутній інший спосіб задоволення своїх потреб (право проходу для здійснення ремонтних, реконструкційних і експлуатаційних дій щодо будівель та споруд домоволодіння АДРЕСА_6 ), ніж встановлення сервітуту.
 
Доводи касаційної скарги в тому числі і щодо обставин справи, щодо порушення норм процесуального права, порушення будівельних норм, порушення норм законодавства, щодо будівництва позивачкою готелю, невірним застосуванням судом норм законодавства, про відсутність підстав для задоволення позову зводяться лише до незгоди з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилався відповідач в суді першої та апеляційної інстанціях, як на підстави своїх заперечень проти позову, вони правильно оцінені судами попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях і їх висновки не спростовують.
 
Взагалі доводи касаційної скарги фактично не відносяться до суті правовідносин у цій справі, оскільки при встановленні сервітуту у суду не має правових підстав надавати оцінку тим обставинам на які посилається ОСОБА_2 в тому числі і в частині дозволу на будівництво. Оскільки є не спростованим фактом те, що об`єкт нерухомості, який належить позивачці знаходиться однією стіною на межі між земельними ділянками які належать сторонам у справі, і іншої можливості для обслуговування цієї будівлі у позивачки фізично не має.
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до правил статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 10 липня 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 08 лютого 2018 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 10 липня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко