ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 826/16468/18                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Качур І.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  04 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
                                     судді-доповідача    Кузьменка В. В.,
                                     суддів Ганечко О. М., Василенка Я. М.,
 за участю секретаря Кірієнко Н. Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, рішень, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.10.2019, - 

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулася до суду з адміністративним позовом у якому просила скасувати постанови старшого державного виконавця Валявського О.А. відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України «Про закінчення виконавчого провадження» за ВП №56360738 від 18.09.2018 та зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України продовжити виконавче провадження за виконавчим листом №826/13409/16, виданого від 11.04.2018 року Окружним адміністративним судом м. Києва про поновлення ОСОБА_1 на роботі.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 04.10.2019 позов залишено без задоволення.
Крім того, додатковим рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.10.2019 стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн.
Не погоджуючись із зазначеним додатковим судовим рішенням, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке що не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, є суб`єктивним та необґрунтованим, і не відповідає завданню адміністративного судочинства та підлягає скасуванню.
Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити. Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з`явився.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов`язкова, у відповідності до ч. 2 ст. 313 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи без участі представника відповідача.
Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З матеріалів справи убачається, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва у справі №826/134097/16 поновлено ОСОБА_1 на посаді головного державного інспектора відділу з питань законопроектної та нормативно-правової роботи управління законопроектної та роз`яснювальної роботи Департаменту правової роботи Державної фіскальної служби України.
На виконання зазначеного рішення 20.08.2019 Окружним адміністративним судом м. Києва видано виконавчий лист №826/134097/16. 
10.05.2016 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №56360738 щодо виконання вказаного рішення, копію постанови направлено боржнику до виконання, стягувачу до відома.
Державна фіскальна служба України заявою від 11.06.2018 року №10014/5/99-99-04-01-01-16 повідомила щодо виконання рішення суду, а також додано копію наказу від 05.06.2018 року №918-0 про виконання рішення суду та поновлення ОСОБА_1 та копію трудової книжки ОСОБА_1 з внесеним записом про поновлення її на посаді з 27.07.2016 року.
Державним виконавцем 21.08.2018 року винесено постанову про стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.
Керуючись пунктом 9 частини 1 статті 39 Закону державним виконавцем 18.09.2018 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.
Не погоджуючись з діями державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження, вважаючи вказану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивачка звернулася до суду з цим позовом.
Судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позовних вимог виходячи з того, що відповідач діяв в межах повноважень передбачених чинним законодавством України, у суду відсутні правові підстави для скасування постанови від 18.09.2018 року про закінчення виконавчого провадження.  
Крім того, додатковим рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 24.10.2019 стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 704,80 грн., оскільки після винесення рішення по суті, судом встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження сплати судового збору при зверненні адміністративного суду, крім того, відповідно до даних КП «ДСС» не містять доказів зарахування судового збору.
Подаючи апеляційну скаргу, апелянт посилається на те, що Законом України «Про судовий збір» встановлені певні пільги щодо сплати судового збору, зокрема, п. 1 ч. 1 ст. 5 цього Закону встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: 1) позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі».
На думку апелянта, до таких позивачів на яких поширюється норма п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відноситься і позивачка ОСОБА_1 , яка звернулася до суду за захистом своїх прав саме з питань належного поновлення на роботі, відтак, звільнена від сплати судового збору під час розгляду цієї адміністративної справи в суді про належне поновлення на роботі.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 ст. 160 КАС України передбачено, що позовна заява подається в письмовій формі позивачем або особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
До позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.(ч. 3 ст. 161 КАС України).
Таким чином, сплата судового збору за подання позовної заяви в силу положень ст. 161 КАС України є процесуальним обов`язком сторони, що звертається до суду з позовом.
Відповідно до ч. 2 ст. 132 КАС України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
Порядок та розмір сплати судового збору визначений Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
Тобто п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» закріплює дві категорії справ, за позовні вимоги у яких позивачі звільняються від сплати судового збору: про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.
При цьому законодавство не звільняє особу від обов`язку щодо сплати судового збору в справах за іншими позовними вимогами. 
З матеріалів справи убачається, що позивачем заявлено позов про скасування постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закінчення виконавчого провадження за ВП №56360738 від 18.09.2018 щодо виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва про поновлення ОСОБА_1 на роботі у справі № 826/13409/16 та зобов`язання продовжити виконавче провадження.
Вказаний спір виник у зв`язку з виконанням рішення суду про поновлення позивача на посаді, а не про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, а відтак заявник не підлягає звільненню від сплати судового збору з підстав визначених у ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Пільга щодо сплати судового збору, передбачена п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», не поширюється на вимоги позивача про оскарження постанови державного виконавця щодо виконання такого рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження».
Отже, положення п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України № 3674-VI, згідно з якого від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, на позивача не поширюється, так як фактичний предмет цієї справи не містить підстав, з якими Закон України «Про судовий збір» пов`язує можливість звільнення заявника від сплати судового збору.
Збіжна позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16.
Враховуючи, що при винесені рішення судом першої інстанції не вирішено питання про розподіл судових витрат, відповідно до п. 3 ч.1 ст. 252 КАС України суд правомірно ухвалив з власної ініціативи додаткове рішення.
Переглянувши судове рішення в межах апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного додаткового судового рішення, суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які були б підставою для скасування судового рішення, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а додаткове рішення суду першої інстанції - без змін.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного додаткового рішення суду. 
Керуючись ст.ст. 242, 252, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,  -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від24.10.2019 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, рішень - залишити без задоволення.
Додаткове рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.10.2019 - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач:                                                                        В. В. Кузьменко 

Судді:                                                                                           О. М. Ганечко 

                                                                                                    Я. М. Василенко

          Повний текст постанови виготовлено 05.02.2020