Постанова
Іменем України
 
18 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 296/2402/17
провадження № 61-11475св19
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),  Жданової В. С., Ігнатенка В. М., 
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» на постанову  Апеляційного суду Житомирської області від 26 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Павицької Т. М., Трояновської Г. С., Шевчук А. М., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» (далі - ТОВ «ЕкономКомфорт») про захист прав споживача шляхом визнання договорів недійсними, стягнення коштів.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що   07 квітня 2016 року між ним та ТОВ «ЕкономКомфорт»  був укладений договір № 05457/16, предметом якого є надання відповідачем послуг, спрямованих на отримання позики в розмірі 50 000 грн, того ж дня між ним був укладений договір № 05457, предметом якого є надання ТОВ «ЕкономКомфорт» платних послуг щодо забезпечення дбайливого оформлення договору про участь у програмі  для замовника,  надання інформаційних, консультативних, роз`яснювальних та довідкових послуг з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі «Економ». На виконання вказаних договорів він сплатив на користь відповідача розподільний платіж в сумі 4 950 грн та щомісячні платежі в                              розмірі 555,56 грн, а всього 9 950,04 грн, проте позику так і не отримав.
 
Посилаючись на те, що вказані договори містять інформацію, яка вводить в оману та  несправедливі умови, щодо встановлення жорстких обов`язків споживача, що є порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а також на відсутність у відповідача ліцензії, яка надає право на здійснення фінансових послуг, що передбачено Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ОСОБА_1 просив визнати недійсними укладені між ним та ТОВ «ЕкономКомфорт»               07 квітня 2016 року договори № 05457/16, № 05457 та стягнути з відповідача на його користь сплачені за вказаними договорами кошти в розмірі 9 950,04 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 05 жовтня 2017 року у складі головуючого-судді Бондарчука В. В. у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що правовідносини, які виникли між сторонами не регулюються положеннями Законів України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та «Про ліцензування певних видів господарської діяльності». Предметом укладених між сторонами договорів є надання організаційних, правових, консультаційних послуг щодо участі у програмі «Економ», яка передбачає можливість одержання коштів у позику, а не адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, договори не передбачають створення груп учасників та придбання за рахунок залучених коштів товарів чи послуг з метою їх подальшого перерозподілу, що свідчить про відсутність підстав для визнання їх недійсними через відсутність у відповідача ліцензії на здійснення фінансових послуг.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 26 грудня 2017 року  апеляційну представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволено. Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 05 жовтня 2017 року скасовано. Позов задоволено. Визнано недійсними укладені між                ОСОБА_1 та ТОВ «ЕкономКомфорт» договори № 05457/16 та № 05457 від 07 квітня 2016 року. Стягнуто з ТОВ «ЕкономКомфорт» на користь           ОСОБА_1 9 950,04 грн.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оспорювані договори підлягають визнанню недійсними, оскільки відповідач здійснював відповідний вид діяльності (надання фінансової послуги) без отримання дозволу (ліцензії) на її здійснення. Сплачені за договорами кошти підлягають стягненню із відповідача на користь позивача.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів 
 
У лютому 2018 року ТОВ «ЕкономКомфорт» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом  норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд  неправильно застосував положення статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів»,         статті 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», статей 5, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та не врахував, що для здійснення відповідачем своєї діяльності чинним законодавством не передбачено отримання будь-яких ліцензій. Крім того, судом апеляційної інстанції безпідставно застосовано правову позицію,  викладену у постановах Верховного Суду України 10 лютого 2016 року № 6-2389цс15 та від 16 березня 2016 року          № 6-2629цс15, оскільки предметом спору, за результатами розгляду яких були ухвалені вказані судові рішення були договори, укладені з                                      ТОВ «ЕкономКомфорт» у 2014 році, проте в оспорених у даній справі договорах та умовах програми відповідача не передбачалося створення груп учасників, адміністрування груп та придбання товарів, а також відсутня умова про отримання відповідачем прибутку, що крім іншого свідчить про те, що діяльність відповідача не містить ознак фінансової послуги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення  суду апеляційної інстанції - без змін.

 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Встановлено, що 07 квітня 2016 року між ТОВ «ЕкономКомфорт» та ОСОБА_1 був укладений договір № 05457, відповідно до умов якого ОСОБА_1 , як замовник доручив, а ТОВ «ЕкономКомфорт», як виконавець зобов`язався за плату скласти з урахуванням побажань замовника договір та інші необхідні документи щодо його участі у програмі «Економ», із дотриманням вимог чинного законодавства, а також здійснювати такі дії: копіювання та сканування документів, перевірку достовірності інформації, складання договору щодо участі у програмі «Комфорт», надання інформаційних, консультаційних, довідкових послуг із питань участі у програмі та з питань законодавства.
 
Цього ж дня, між сторонами був укладений й договір № 05457/16, за умовами якого відповідач зобов`язався за плату вчинити від імені  позивача та за його рахунок юридичні дії спрямовані на отримання останнім позики, розмір якої визначено додатком № 1 до вказаного договору в сумі 50 000 грн, у тому числі включити замовника до складу програми «Економ», присвоїти та повідомити  замовнику персональний код програмі, організовувати та проводити розподіли свідоцтв, надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та строки, передбачені цим договором та додатками до нього.
 
Згідно з пунктом 1.3 договору від 07 квітня 2016 року № 05457/16 замовник доручив виконавцю використовувати суми своїх чистих платежів для формування фонду програми та його розподілу, а також для надання відповідних сум у позику згідно з умовами програми.
 
Додатком № 2 до цього договору є Умови програми «Економ», відповідно до пункту 2.2 якої замовник доручає виконавцю утримувати чисті платежі на банківському рахунку виконавця для формування фонду програми та надання позик.
 
На виконання умов зазначених договорів ОСОБА_1 сплатив ТОВ «ЕкономКомфорт» розподільний платіж в розмірі 4 950 грн та дев`ять чистих щомісячних  платежів у розмірі 555 грн 56 коп. кожний, а всього 9 950,04 грн.

 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Частиною першою, другою статті 215 ЦК України  встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
 
За змістом статті 7 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» та статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.
 
Пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» під поняттям фінансова послуга розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
 
Статтею 4 названого Закону встановлено, які послуги вважаються фінансовими. 
 
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг», який набрав чинності                               08 січня 2012 року, внесено зміни до частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» та доповнено її пунктом 11-1, відповідно до якого фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.
 
Згідно з пунктами 3, 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України         «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг»фінансові установи зобов`язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 08 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов`язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.
 
На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг), як уповноважений державний орган 09 жовтня 2012 року розпорядженням № 1676 затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (далі - Ліцензійні умови).
 
Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність цих груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг.
 
Згідно з пунктами 1.2, 1.5 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об`єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.
 
Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.
 
На час укладення сторонами оспорюваних договорів чинне законодавство передбачало, що фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг. Крім того, за змістом статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг», надання коштів у позику - також є фінансовою позикою, а право надавати фінансові кредити за рахунок залучених коштів має право на підставі відповідної ліцензії лише кредитна установа (частина 3 статті 5 Закону).  
 
У справі, яка переглядається, оспорюванні договори укладені                                  07 квітня 2016 року, тобто коли законодавство України передбачало ліцензування фінансових послуг. 
 
Таким чином, оспорювані договори сторонами укладені у період, коли відповідно до положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вимагалося отримання ліцензії для надання таких послуг. Проте відповідач такої ліцензії не мав і не належав до установ, на діяльність яких не поширюється положення щодо її отримання.
 
Отже, оспорювані договори є недійсними з підстав, передбачених частиною першою статті 227 ЦК України та частиною шостою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідач здійснював відповідний вид діяльності (надання фінансової послуги) без дозволу (ліцензії) на її здійснення відповідно до статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
 
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 10 лютого 2016 року № 6-2389цс15 та                        від 06 квітня 2016 року № 6-2531цс15 та постанові Верховного Суду  від 18 жовтня 2018 року № 61-31578св18 . 
 
Після ухвалення Верховним Судом України вказаних рішень, якими встановлено, що ТОВ «ЕкономКомфорт»  надає фінансові послуги без отримання ліценції, товариство внесло окремі зміни в типові договори та Умови програми, які з 01 червня 2015 року  діють у новій редакції, яка була чинною на час укладення позивачем оспорюваних договорів.
 
Так, предметом оспорюваного у цій справі договору є вчинення                          ТОВ «ЕкономКомфорт» за плату від імені учасника та за його рахунок певних юридичних дій, спрямованих на отримання позики, шляхом включення замовника до складу програми «Комфорт». Відповідно до пункту 2.2 Умови програми «Економ» замовник доручає виконавцю утримувати чисті платежі на банківському рахунку виконавця для формування фонду програми та надання позик. 
 
Єдина змістовна відмінність редакції договорів та Умов програми у редакції 2014 року, які були предметом оцінки Верховного Суду України, та договорів та програми зразка червня 2015 року, які є предметом оцінки у цій справі, є те, що товариством виключено із договорів та п. 2.2. Умов програми «Економ» слово «товарів». За змістом попередньої редакції: «Учасник доручає адміністратору утримувати чисті платежі на банківському рахунку адміністратора для формування фонду групи та оплати товарів та/або надання відповідної суми у позику на користь учасників цієї групи». За чинною редакцією: замовник доручає виконавцю утримувати чисті платежі на банківському рахунку виконавця для формування фонду програми та надання позик. 
 
Аналіз положень вказаних оспорюваних договорів та Умов програми свідчить про те, що в обох випадках дії ТОВ «ЕкономКомфорт» спрямовані на залучення від інших осіб грошових коштів для формування фонду програми, з якого надають позики, у зв`язку із чим Верховний Суд приходить до висновку, що зміна окремих положень договорів та Умов програми шляхом виключення слова «товарів» не змінює по суті правовідносин, які виникли у цій справі, від тих правовідносин, які були предметом оцінки Верховного Суду України у зазначених справах, оскільки у них також споживачі мали намір отримати позику, а не придбати товар. 
 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
 
Отже, однією із істотних умов при визначенні юридичної природи фінансової послуги є мета операції - вона має бути спрямована або на отримання прибутку або на збереження реальної вартості фінансових активів. Прибуток - сума, на яку доходи перевищують пов`язані з ними витрати.
 
Відповідно до пункту 1.2 укладеного між сторонами договору                                від 07 квітня 2016 року № 05457/16 розмір позики та порядок розрахунків по цьому договору зазначаються у відповідних додатках до нього. 
 
У додатку № 1 до договору від 07 квітня 2016 року № 05457/16 сторони погодили, що розмір позики становить 50 000 грн, чистий платіж - 555,56 грн, кількість платежів - 90. 
 
Крім цього у додатку № 1 до договору від 07 квітня 2016 року № 05457/16 встановлено розмір розподільного платежу, який складає 4 950 грн. Розподільний платіж - це платіж, який сплачується замовником на користь виконавця протягом 5 календарних днів з дня отримання свідоцтва на право отримання позики (пункт 1 Умов програми «Економ»).
 
Відповідно до пунктів 5.13, 10.2 Умов програми «Економ» замовник зобов`язується сплатити розподільчий платіж протягом п`яти календарних днів з моменту отримання письмового повідомлення про надання йому свідоцтва на право отримання позики. Невиконання замовником, який отримав свідоцтво на право отримання позики, зобов`язань зі сплати платежів, передбачених пунктами 5.11, 5.13, а також вимог, передбачених пунктом 6, протягом                 30 календарних днів із моменту отримання свідоцтва, автоматично позбавляє замовника права на його використання, крім того, виконавець має право анулювати свідоцтво на право отримання позики. 
 
Аналіз наведених положень додатку № 1 до договору від 07 квітня 2016 року        № 05457/16 та Умов програми «Економ» дає підстави вважати, що розподільний платіж у розмірі 4 950 грн за своєю суттю є прибутком, який отримує ТОВ «ЕкономКомфорт» за надання фінансових послуг.
 
Організація діяльності відповідача з надання позики шляхом укладення двох договорів, пов`язаних спільною метою: першого - за змістом якого відповідач, як виконавець, надає замовнику інформаційні, консультаційні, роз`яснювальні та довідкові послуги щодо участі у програмі, а також послуги копіювання, сканування матеріалів замовника та перевірки достовірності наданої замовником інформації (послуги за яким оплачуються в день укладення і дорівнюю розміру розподільчого платежу), та другого договору - за умовами якого відповідач зобов`язувався як виконавець за плату вчинити від імені та за рахунок замовника (позивача) певні юридичні дії, спрямовані на отримання ним  позики, дає підстави для очевидного висновку, що діяльність                     ТОВ «ЕкономКомфорт» не є неприбутковою.
 
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, належним чином дослідивши зміст оспорюваних договорів та Умови програми «Економ», що є додатком № 2 до договору від 07 квітня 2016 року № 05457/16, правильно встановивши мету цих договорів, а саме: участь у програмі, в якій за рахунок коштів групи клієнтів здійснюється формування фонду програми для надання відповідних сум у позику із проведенням розподілу права на отримання позики відповідно до визначеної процедури, дійшов обґрунтованого висновку про те, що такі послуги за своєю суттю є фінансовими послугами у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, для здійснення яких необхідно отримати ліцензію Нацкомфінпослуг, за відсутності якої укладені між сторонами договори є недійсними.
 
З урахуванням викладеного є безпідставними доводи   касаційної скарги             ТОВ «ЕкономКомфорт» про те, що відповідач надає послуги, які не підлягають ліцензуванню.
 
Посилання ТОВ «ЕкономКомфорт» на постанову Верховного Суду                          від 21 лютого 2018 року, якою касаційну скаргу  Нацкомфінпослуг  залишено без задоволення, а постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 28 квітня 2016 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 21 червня 2016 року, якими відмовлено Нацкомфінпослуг у стягненні з ТОВ «ЕкономКомфорт» до Державного бюджету України штрафу у розмірі 170 000 грн, на увагу не заслуговує, оскільки вказане судове рішення не є преюдиційним для вирішення цієї справи у розумінні положень норм процесуального закону, оскільки ухвалене не у спорі між тими самими сторонами та стосувалося стягнення штрафу за порушення законодавства у сфері фінансових послуг. 
 
Обставини, встановлені у зазначеній постанові Верховного Суду                              від 21 лютого 2018 року, не спростовують встановлених у цій справі обставин та висновку суду апеляційної інстанції про наявність підстав, відповідно до положень статті 227 ЦК України та статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», для визнання укладених ТОВ «ЕкономКомфорт» з позивачем договорів недійсними. 
 
Інші аргументи касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення апеляційного суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм процесуального права. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті    6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті  6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня  2006 року. 
 
Оскаржувана постанова апеляційного суду відповідає  критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.
 
Оцінка клопотання заявника про розгляд справи за його участі
 
Як зазначено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Отже, процесуальним законом не передбачено можливість виклику сторін для участі у розгляді справи касаційним судом під час попереднього судового засідання, яке проводиться у порядку письмового провадження, а тому клопотання заявника не підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 7, 400, 401, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про розгляд справи за його участю залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» залишити без задоволення.
 
Постанову  Апеляційного суду  Житомирської області від 26 грудня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | В. О. Кузнєцов
| В. С. Жданова
| В. М. Ігнатенко