Справа № 461/376/19                                Головуючий у 1 інстанції: Городецька Л.М. 
Провадження № 22-ц/811/1684/19                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 
Категорія: 39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.
за участі секретаря: Фейір К.О.
без участі сторін, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору №М01.00612.003661260 від 16 лютого 2018 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулася із зазначеним позовом до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору №М01.00612.003661260 від 16 лютого 2018 року.
Позовні вимоги мотивувала тим, що 16 лютого 2018 року між нею та Банком був укладений кредитний договір №М01.00612.003661260 відповідно до умов якого вона отримала кредит в сумі 45 000 гривень строком на 12 місяців на поточні потреби, зі сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 15,49 % річних.
Проте, згідно квитанції від 26 лютого 2018 року їй на руки було видано 40 833 гривень.
Крім того, п.1.4 умов Договору встановлена щомісячна плата за обслуговування кредиту (комісія), що разом з маржею Банку складає процентну ставку в розмірі 24,99% на рік. 
Також позивачка вважала незаконним положення п.2.4 Договору згідно умов якого «Позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 12 щомісячних внесків включно до 16 числа кожного місяця на суму 45 000 гривень замість отриманих 40833 гривень.
Незаконним на думку позивачки є пункт 1.11 Кредитного договору, яким визначено щомісячну плату за кредитне обслуговування в розмірі 675 гривень, оскільки це не відповідає вимогам ч.5 ст.11 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». На виконання даного пункту Договору нею за період з 19 березня 2018 року по 20 серпня 2018 року сплачено 12000 гривень, які підлягають поверненню як незаконно сплачені кошти.
Зазначала, що кредитний договір є укладеним під впливом обману з боку Банку, що відповідно до правил ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» є елементом нечесної підприємницької практики.
З урахуванням зазначених обставин просила:
визнати недійсним з моменту укладення умову кредитного договору, вказану в п.1.4, 1.11, 2.1 Договору, щодо обов`язку позичальника сплачувати щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості (комісію), графік сплати якої вказано в п.6.1 кредитного договору; стягнути з ПАТ «Ідея Банк» 12100 грн. сплачені нею кошти;
визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір №М01.00612.003661260 від 16 лютого 2018 року;
застосувати наслідки недійсності вказаного кредитного договору та зобов`язати банк прийняти у неї суму залишкової заборгованості 28 733,33 грн. рівними частинами по 2392 грн. на місяць у термін, що передбачався кредитним договором протягом 12 місяців.
Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору №М01.00612.003661260 від 16 лютого 2018 року залишено без задоволення. 
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 . 
В апеляційній скарзі посилається на те, що Умови кредитного договору №М01.00612.003661260 від 16 лютого 2018 року встановлюють плату позичальником за обслуговування кредитної заборгованості, що є несправедливою умовою, оскільки банки не мають права встановлювати платежі, які спожива має сплатити на користь банку за дії, які той здійснює на власну користь.
Пунктом 1.12. кредитного договору порушено ст.8 Закону України «Про захист персональних даних», оскільки позбавлення її права на відкликання згоди на обробку персональних даних є порушенням закону, а отже є підставою для визнання такого договору недійним.
Пунктом 1.13. кредитного договору порушено ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст..11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки її фактично примушено до укладення договору страхування із нав`язаною відповідачем страховою компанією.
Пункт 4.2.3. кредитного договору, містить дискримінаційні умови для споживача, які надають право вимагати від позичальника дострокове виконання зобов`язання щодо повернення всієї суми отриманого кредиту.
Пункт 4.2.4 Договору містить умови розкриття інформації, яка стала відома банку про клієнта та дає можливість використати її на шкоду позичальнику, оскільки банк отримує можливість передати інформацію про позичальника та розмір його заборгованості третім особам.
Пункт 1.8. Договору містить дискримінаційні умови ініціювання банком процентної ставки в односторонньому порядку, що суперечить ч.5 ст.11 та ч.6 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Скориставшись своєї професійною перевагою, банк ввів її в оману щодо законності умов кредитних договорів, укладення таких договорів стало наслідком нечесної підприємницької діяльності, проявом недобросовісної конкуренції.
Оспорювані договори підписані особами, які не були уповноважені на вчинення таких дій від імені банку.
Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 квітня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, 16 лютого 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк», як кредитодавцем та ОСОБА_2 , як позичальником укладено кредитний договір №М01.00612.003661260 про надання коштів в сумі 45000 грн., на поточні потреби, на строк 12 місяців, зі сплатою 15,49 % річних за користування кредитом (а.с.6-7).
Згідно п.1.1. Кредитного договору, Відповідач надає Позивачу кредит (гроші кошти) на поточні потреби в сумі 45000, 00 грн., включаючи витрати на страховий платіж, а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно з умовами цього Договору.
Згідно пункту 1.2. Кредитного договору, Відповідач надає кредит у день підписання Кредитного договору строком на 12 місяців. Датою видачі кредиту, є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок Позичальника, вказаний в п.1.14. Договору.
У свою чергу, згідно п.1.14 Кредитного договору, Відповідач відкриває Позивачу банківський поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривні в рамках пакету послуг «БПР «Стартовий», що обслуговується на умовах Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.
Пунктом 1.13.Кредитного договору передбачено, що Позивач надає свою згоду на укладення за рахунок Позивача як страхувальника та застрахованої особи договору добровільного страхування життя. Цим договором Позивач доручає та дає розпорядження Відповідачу: переказати страховику в безготівковій формі кредитні кошти в частині суми страхового платежу, належного страховику, через транзитний рахунок Відповідача. Позивач погоджується на страхування своїх, як с застрахованої особи, пов`язаних із життям майнових інтересів, що не суперечить чинному законодавству України, згідно договору страхування, вигодонабувачем за яким виступає Відповідач.
Згідно п.п.4.2., 4.4. Договору добровільного страхування життя на випадок смерті в результаті нещасного випадку від 16.02.2018 року ( надалі - «Договір страхування»), що укладений між Позивачем та ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна страхування життя» ( надалі - «Страховик»), страхова сума встановлюється у розмірі 41666, 67 грн., а розмір страхову внеску становить 3333,33 грн. Згідно п.п.11.1.3. Договору страхування, з підписанням Страхувальником (Позивачем) цього Договору свідчить про укладення цього Договору та про досягнення Сторонами згоди з усіх істотних умов Договору а також про те, що з зазначеної у цьому Договорі дати початку страхування Страховик та Страхувальник набувають взаємних прав та обов`язків, визначених у Договорі.
На виконання вищенаведених умов Кредитного договору та Договору страхування Відповідач своїм Ордером-розпорядженням №1 про видачу кредиту від 16.02.2018 року здійснив зарахування з транзитного рахунку Відповідача № НОМЕР_2 суми страхового внеску в розмірі 3333,33 грн., що становить 8% від страхової суми згідно п.4.2. Договору страхування на поточний рахунок Страховика за НОМЕР_3, що зазначений у розділі 12 Договору страхування (а.с. 37).
У свою чергу, суму кредиту в розмірі 41666, 67 грн. було зараховано цього ж дня згідно Меморіального ордеру №2753819 від 16.02.2018 року на поточний рахунок Позивачки № НОМЕР_1 у відповідності до п. 1.14. Кредитного договору (а.с. 38).
В подальшому, Позивачка 26 лютого 2018 року на підставі заяви на видачу готівки №4207274 отримала готівкою через касу банку кредиту розмірі 40 833, 33 грн. (а.с.40).
Згідно заяви №М01.00612.003661260 на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб ПАТ «Ідея БАНК» від 16.02.2018 року, яку власноручно підписала Позивачка, остання доручила Відповідачу відкрити рахунки відповідно до обраного Пакету послуг та підтвердив свою згоду з умовами Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб ПАТ «Ідея Банк» і «Тарифами Банку».
У свою чергу, згідно з підпунктом 1.8.1. Тарифів на обслуговування фізичних осіб в рамках пакетів послуг встановлена комісія у розмірі 2% від суми видачі готівки з поточного рахунку в національній валюті (41666, 67 грн.), що склала 816,67 грн.
З такими тарифами Позивачка погодилася про що власноручно підписалася.
Відтак, ОСОБА_2 було видано суму кредиту, що становить 40833 грн. та підтверджується наданими представником відповідача у розпорядження суду тарифами та випискою з 16.02.2018 року по 04.02.2019 року.
Таким чином доводи апеляційної скарги про введення позивачки в оману при підписанні кредитного договору та видачі на руки меншої суми коштів є необґрунтованими.
Окрім того, Позивачка не була позбавлена можливості згідно Тарифів здійснити зарахування коштів без комісій на інший поточний рахунок відкритий у Банку чи інших банках України.
З приводу ненадання Позивачці оригіналу заяви на видачу готівки, то таке твердження не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки сама Позивачка при поданні позову і надала цей документ у вигляді додатку до позовної заяви.
Згідно останнього абзацу ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банкам надано право самостійно встановлювати процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.
Зміст вказаної правової норми свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.
З 10 червня 2017 року, набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, що визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування.
На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_2 посилається на норми ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка припинила свою дію 10 червня 2017 року, тобто до укладення кредитного договору, а стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Так, відповідно п. ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року №1734-VІІІ загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
У свою чергу, з 10.06.2017 року стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів»  застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування" та була виключеною і припинила свою дію.
Згідно статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг.
Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.
До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності).
Згідну п.4 Паспорту споживчого кредиту Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування» також передбачено платежі за додаткові та супутні послуги.
Так, у пункті 7.4. Таблиці пункту 6 «Графік щомісячних платежів за кредитним договором», Відповідач, на виконання вимог Закону, цілком правомірно зазначив плату за обслуговування кредиту.
Тому, Відповідач не встановлював жодної комісії за ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача, тощо; за дії які банк здійснює на власну користь - за прийняття платежів від позичальника, тощо, за укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди, тощо, про що помилково зазначає Позивач.
У свою чергу, згідно п.1.11. Кредитного договору Відповідач встановив плату за обслуговування кредиту, що включає в себе плату за: надання інформації по рахункам Позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС- повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника; опрацювання запитів Позичальника, що направлені Банку Позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.
Отже діюче на час виникнення спірних правовідносин (станом на 16.02.2018 року) законодавство України надано право Відповідачу отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування», а тому немає підстав для визнання Кредитного договору в тій частині недійсним.
Такий висновок суду першої та апеляційної інстанції узгоджується із позицією Верховного Суду висловленої у справі №467/555/19 від 26 грудня 2019року.
Посилання Позивачки, у своїй позовній заяві, на Рішення Конституційного суду України від 10.11.2011 за №15-рп/2011 та в цілому на сформовану судову практику Верховного суду України є не актуальним, оскільки таке рішення та практика ВСУ були сформовані до набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року №1734-VІІІ.
Слід також зазначити, що Позивачка, заявляючи вимогу про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення Банком плати за обслуговування кредитної заборгованості, покликається при цьому на Правила надання банками України інформації споживачу про кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою НБУ від 10 травня 2007 року №168, однак зазначений підзаконний нормативно-правовий акт втратив свою чинність на підставі Постанови НБУ №49 від 08 червня 2017 року «Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредиту».
З 10 червня 2017 року набули чинності нові Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що затверджені Постановою Правління НБУ від 08.06.2017 року №49 ( надалі - «Правила»).
У свою чергу, пунктом 5 Правил також передбачено у складовій загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів вартість всіх додаткових та супутніх послуг за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Колонка 7 «Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», що є додатком 2 до цих Правил також передбачає здійснення платежів позичальниками на користь Банків за додаткові та супутні послуги, що включають в себе, в тому числі платежі за ведення рахунку та розрахунково-касове обслуговування.
Згідно п.5 Пояснення щодо заповнення Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит , у колонках 7 (у розрізі платежів за колонками 7.1, 7.2, 7.3, 7.4 і т.д.) та 8 (у розрізі платежів за колонками 8.1, 8.2 і т.д.) зазначаються усі платежі споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту.
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
В силу вимог ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Окрім того, у доводах апеляційної скарги як на підставу для визнання кредитного договору недійсним ОСОБА_2 покликається на несправедливі умов договору.
Аналізуючи положення п.6 ч.1 ст.3 і ч.3 ст.509 Цивільного кодексу та норми ст.18 закону №1023-XII «Про захист прав споживачів» від 12.05.91 щодо несправедливих умов договору Верховний суд України у своїй постанов від 08.06.2016 (справа № 6-330цс16) зазначив наступне: Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 части нипершої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими за частиною третьою статті 18 Закону № 1023-XII є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи в разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4).
Відповідно до 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком.
У свою чергу, сутність кредитного договору, полягає в тому, що згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Дані норми носять спеціальний (привілейований) характер.
Слід також зазначити, що кредитний договір є консенсуальним, тобто вважається укладеним з моменту досягнення сторонами домовленості за всіма істотними умовами цього договору.
Кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатку до кредитного договору «Графік погашення кредиту», які підписані позивачем.
Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.
Як наслідок, правочин, що оспорюється позивачкою, повністю відповідає вимогам законодавства, складений з урахуванням вимог закону щодо його форми і змісту, а отже відсутні підстави для визнання його недійсним.
Додатково необхідно відмітити, що згідно п. 9. Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.09.2009р., згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.
Також, як правильно зазначив суд першої інстанції, з моменту укладення Кредитного договору Позивачкою сплачувався кредит (див. розрахунок заборгованості по кредитному договору), а отже остання впродовж тривалого періоду визнавала та повністю погоджувалася з умовами Кредитного договору та не мала ніяких заперечень щодо його виконання.
У свою чергу, споживач мав право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.
Проте, Позивачка не відмовлялася від одержання кредиту, свою згоду на укладення кредитного договору не відкликала, і не зверталася до відповідача за додатковими роз`ясненням положень договору ні до, ні під час, ні після його укладення, тобто не скористалася цим своїм правом.
При встановлених обставинах суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.
Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ч. 5 ст. 268, ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 квітня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 28 грудня 2019 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.