КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/1618/2020                                  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ
 
30 січня 2020 року                                                                   м. Київ
                                                                                                              Справа № 754/14461/18
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Немировської О.В.,  Чобіток А.О.,  
за участю секретаря  судового засідання              Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу   ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на  рішення Деснянського районного суду м. Києва  від 27 вересня 2019 року, ухвалене у складі судді Саламон О.Б., 
у справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про встановлення порядку користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 , до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа - Служба у справах дітей  Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення порядку користування квартирою,  
встановив:
 
У жовтні 2018 року позивачі ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом до  відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», ДП «Київгазенерджи», ПАТ «Київенерго», в якому просять: встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме: виділити в користування ОСОБА_5 кімнату №3 площею 9,8 кв.м.; виділити в користування ОСОБА_1 та ОСОБА_6 кімнату №1 площею 17, 9 кв.м.; виділити в користування ОСОБА_3 та ОСОБА_7 кімнату № 2, площею 13, 7 кв.м.; кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, вбудовану шафу залишити в спільному користуванні сторін; розділити особові рахунки по оплаті житлово-комунальних послуг, відповідно до виділеної в користування частини квартири.
11 квітня 2019 року від  ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 надійшла заява про зміни до позовної заяви, відповідно до якої позивачами уточнено вимоги позову, а саме: виключено вимоги про розподіл особових рахунків по сплаті за житлово-комунальні послуги та зі складу учасників справи виключено КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», ДП «Київгазенерджи», ПАТ «Київенерго».
Свої вимоги обґрунтовують тим, що спірна квартира належить на праві власності в рівних частках позивачам ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , та відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_7 Квартира складається з трьох кімнат, площею : 17,9 кв.м., 13,7 кв.м., 9,8 кв.м. Між сторонами склався такий порядок користування квартирою, який визначений позивачами в прохальній частині позову. Проте, сторони не можуть дійти домовленості в користуванні квартирою, відповідач ОСОБА_3 зі своїм чоловіком чинять перешкоди в користуванні нею. Зазначають, що запропонований ними порядок користування спірною квартирою найбільш відповідає часткам сторін в праві власності на квартиру і є найприйнятнішим. При цьому, наявність одного особового рахунку ускладнює виконувати обов`язок по сплаті за житлово-комунальні послуги.
 
12 листопада 2018 року ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_8 ,  звернулись до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 в якому просять: встановити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : виділити в користування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та неповнолітній ОСОБА_8 кімнату №1 площею 17,9 кв.м., виділити в користування ОСОБА_1 , ОСОБА_6 кімнату №2 площею 13,7 кв.м., виділити в користування ОСОБА_5 кімнату №3 площею 9, 8 кв.м., кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, вбудовану шафу залишити в спільному користуванні сторін.
Вимоги зустрічного позову мотивують тим, що в квартирі зареєстровані в даний час ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 та малолітня ОСОБА_8 . Сторони не можуть дійти згоди щодо порядку користування квартирою. Відповідачі постійно вчиняють сварки. Позивачі за зустрічним позовом зазначають, що визначений ними порядок користування ( виділення їм найбільшої кімнати, площею 17,9 кв.м.) найбільше відповідає інтересам малолітньої дитини та інших осіб, що проживають в квартирі.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва  від 27 вересня 2019 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів  відмовлено. 
 
Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити первісний позов, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення. 
Вказує, що за умови виділення ОСОБА_1 та ОСОБА_6 кімнати площею 17,9 кв.м., а ОСОБА_3 , ОСОБА_7 - кімнати площею 13,7 кв.м., це призведе до відхилення наданої у користування житлової площі близько 0,5 кв. м. на особу, що на думку апелянта, є незначним відхиленням від ідеальних часток співвласників. 
Посилання суду на те, що до правовідносин, які є предметом розгляду даної справи, не застосовуються строки позовної давності, не відповідають дійсності, оскільки ні ст. 268 ЦК України, ні глава 29 цього ж Кодексу не містить винятків щодо застосування строків позовної давності до даних правовідносин.
 
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного  позову та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити зустрічний позов, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. 
Вказує, що вважати доведеним факт того, що між сторонами по справі склався тривалий, сталий та погоджений самими сторонами порядок користування спірною квартирою, неможливо. Ці обставини є недоведеними, посилання на них у рішенні суду є припущенням, на якому не можуть ґрунтуватися висновки суду.
Стверджує, що саме той порядок користування квартирою, який існує зараз, та був запропонований ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , та ОСОБА_5 у первісному позові, є найбільш неадекватним розмірам часток у спільному майні сторін по справі. Такий несправедливий порядок користування квартирою носить значний дисбаланс в правах сторін по справі та стає причиною постійних сварок, оскільки при цьому порядку користування реальні частки сторін в значних обсягах відрізняються від ідеальних часток, що більш істотно порушує права позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та насамперед права неповнолітньої дитини ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судом було невірно вирахувано ідеальні частки кожного співвласника квартири: 41,4:5 = 8,28 кв.м., а не 8,22 кв.м. як зазначено в рішенні. Таким чином, саме за запропонованим у зустрічному позові ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 порядком користування квартирою сторонам по справі виділяються в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на квартиру з незначним відхиленням від розміру ідеальних часток. Вважають, що при розрахунку житлової площі квартири, яка припадає на кожну особу, що має право користування квартирою, також необхідно враховувати малолітню ОСОБА_8 , оскільки вона також має право користування квартирою. І саме з урахуванням її частки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та малолітній ОСОБА_8 необхідно виділити кімнату, площею 17,9 кв.м.
При цьому найбільше відхилення від ідеальної частки буде у позивачів за зустрічним позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та неповнолітньої дитини ОСОБА_8 (-2,31 кв.м.), але вони свідомо погоджуються на такий порядок та не вважають це порушенням їх прав, оскільки даний варіант розподілу та визначення порядку користування квартирою є найбільш збалансованим та справедливим в цілому.
Крім того, судом першої інстанції фактично проігноровано права малолітньої дитини,  ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що передбачені чинним законодавством. Питання щодо користування дитиною житловим приміщенням на рівні з власниками не вирішено, інтереси дитини не враховано та не забезпечено.
 
В судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_6 , ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги відповідачів просив відмовити.
Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх представник ОСОБА_9 підтримали свою апеляційну скаргу та просили задовольнити, а апеляційну скаргу позивача - залишити без задоволення.
Позивач ОСОБА_5 погодилась з доводами апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 та просила її задовольнити, у задоволенні апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - просила відмовити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку,  тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог ч.2 ст. 372  ЦПК України. 
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, вислухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача та апеляційна скарга відповідачів  не підлягають задоволенню виходячи з наступного. 
            Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності в рівних долях: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 (а.с. 18)
Згідно з технічним паспортом на вказану квартиру, вона складається з 3-х кімнат, жилою площею 41,4 кв.м., а саме: 1-а кімната - 17,9 кв.м., 2-а кімната - 13,7 кв.м., 3-я кімната - 9,8 кв.м., кухня - 8,3 кв.м., ванна кімната - 2, 6 кв.м., вбиральня - 1, 1 кв.м., коридор - 11,0 кв.м., вбудована шафа 1,2 кв.м., балкон - 1 кв.м., лоджія 1,6 кв.м. (а.с. 16-17).  Ідеальна частка кожного співвласника у житловій площі квартири складає: 41,4: 5 = 8,22 кв.м.
Судом встановлено, що у спірній квартирі зареєстровані всі її власники та малолітня ОСОБА_8 , 2015 року народження, яка є донькою співвласника квартири ОСОБА_7 .
З поданих до суду сторонами по справі доказів, а саме звернень до Деснянського УП ГУНП у м. Києві, Деснянського районного суду м. Києва встановлено, що між сторонами по справі виникли неприязні відносини, виникають конфліктні ситуації, сторони не можуть дійти згоди щодо користування спірною квартирою.
Разом з тим, судом встановлено, що  станом на день звернення до суду з позовами між сторонами фактично існує наступний порядок користування квартирою: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 проживали в кімнаті площею 17,9 кв.м., ОСОБА_3 , ОСОБА_7 проживали в  кімнаті площею  13,7 кв.м., а ОСОБА_5   - у кімнаті, площею 9,8 кв.м.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , які просили виділити відповідачам кімнату, площею 13,7 кв.м., а позивачам ОСОБА_1 , ОСОБА_6 - кімнату, площею 17,9 кв.м., суд першої інстанції виходив з того, що при встановленні такого порядку користування відбудеться значне відхилення від реальних часток відповідачів у спільному майні, оскільки на них припадатиме по 6,85 кв.м. жилої площі (13,7 квм. : 2 = 6,85 кв.м.)  Тоді як при такому порядку на ОСОБА_1 та ОСОБА_6 припадатиме по 8,95 кв.м., а ОСОБА_5 - 9,8 кв.м.
Таким чином, суд першої інстанції вважав, що встановлення порядку користування квартирою, визначеного у первісному позові, є неможливим, оскільки суперечить засадам справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності, оскільки права відповідачів зазнають значного обмеження,  порушується принци пропорційності користування сторонами своїми частками у праві спільної часткової власності на квартиру.
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами тривалий час встановлено порядок користування квартирою, при якому ОСОБА_1 , ОСОБА_6 проживали у кімнаті, площею 17,9 кв.м, ОСОБА_3 , ОСОБА_7 проживали в кімнаті 13,7 кв.м., ОСОБА_5 проживає в кімнаті площею 9,8 кв.м.  
Як підтвердили сторони, на дверях кімнат встановлені замки, в кімнатах проведені ремонтні роботи, кожним співвласником облаштовані кімнати, в яких вони проживають. За викладених обставин встановлення порядку користування квартирою, визначеного у зустрічному позові, призведе до негативних наслідків. При цьому у разі виділення кімнати, площею 13,7 кв.м.  ОСОБА_1 та ОСОБА_6 на них припадатиме по 6,85 кв.м., що також призведе до значного відхилення від часток сторін у спільному майні.
 
З висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення основного та зустрічного позовів колегія суддів погоджується, вважає їх законними, обґрунтованими і такими , що відповідають обставинам справи.
У статті 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Відповідно до статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1500цс15, стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. 
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. 
Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. 
Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. 
 
Установивши рівність часток співвласників у спірній квартирі (1/5) та неможливість забезпечити адекватну відповідність реальних часток співвласників їх ідеальним часткам,  суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені основного та зустрічного позовів, оскільки жила площа квартири становить 41,4 кв.м. ( 17,9 + 13,7 + 9,8), тобто на кожного співвласника припадає по 8,28 кв.м. жилої площі, тому у запропонованих варіантах неможливо забезпечити пропорційність реальних часток ідеальним часткам співвласників та  відповідність порядку користування квартирою інтересам усіх п`яти співвласників.
Так, виділення  позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_6 за запропонованим ними варіантом кімнати, площею 17,9 кв.м.,  перевищуватиме належну їм частку жилої площі (8,28 х2 = 16,56)  на 1,34 кв.м. (0,67 кв.м. на одного співвласника),  однак у такому разі виділення відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_4 іншої кімнати, площею 13,7 кв.м., призведе до значного відступлення від частки жилої площі, що припадає на їх ідеальну долю, а саме -  на 2,86 кв.м. ( 1,43 кв.м. на одного співвласника).  Іншого варіанту порядку користування спірною квартирою позивачами зазначено не було.
Аналогічно і за запропонованим відповідачами варіантом: виділення позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_6 кімнати, площею 13,7 кв.м., призведе до значного відступлення від частки жилої площі, що припадає на їх ідеальну долю, а саме -  на 2,86 кв.м. 
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про відсутність підстав для задоволення основного і зустрічного позовів, оскільки вказані у них варіанти порядку користування квартирою призводять до відступлення у значному обсязі  від відповідності реальних часток ідеальним та не відповідають інтересам усіх співвласників.
Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 про те, що виділення відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_7 кімнати, площею 13,7 кв.м., яку вони фактично займають, не призведе до порушення їх прав, колегія суддів вважає необґрунтованими,  оскільки  з огляду на кількість співвласників даної квартири, на кожного з яких припадає 8,28 кв.м. жилої площі, обсяг відступлення від ідеальної частки в сторону зменшення на 1,43 кв.м. на одного співвласника, тобто 2,86 кв.м. на двох,  колегія суддів вважає у даному випадку значним.  
Також колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними доводи апеляційної скарги відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про те, що судом не було належним чином враховано інтереси малолітньої дитини ОСОБА_8 , 2015 року народження, яка має право користування квартирою, і саме у разі виділення відповідачам з дитиною кімнати, площею 17,9 кв.м., буде встановлено справедливий порядок користування квартирою і сторонам будуть виділені частки, найбільш адекватні  розміру їх часток у праві власності.
Так, виходячи із положень ст. 358, 383 ЦК України, порядок спільного користування квартирою встановлюється судом саме між співвласниками квартири, а не іншими особами, які мають право користування житлом як члени сім'ї співвласника.
Наявність у малолітньої ОСОБА_8 права користування спірною квартирою не впливає на можливість встановлення порядку користування квартирою між співвласниками та визначення конкретних варіантів такого порядку користування, оскільки право користування дитини  є похідним від права власності співвласника квартири ОСОБА_7 , членом сім'ї якої вона є.
Зазначення судом першої інстанції в рішенні суду про те, що встановлення порядку користування спірною квартирою має відбуватись з урахуванням інтересів малолітньої дитини ОСОБА_8 , місце проживання якої зареєстроване у квартирі та дитина має право користування квартирою, - не впливає на правильний у цілому висновок суду першої інстанції про неможливість визначення порядку користування за заявленими у основному та зустрічному позовах варіантами.
Доводи апеляційної скарги позивача  ОСОБА_1 щодо невірного застосування судом першої інстанції  норм ст. 268 ЦК України та необхідності, на її думку, відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з підстав пропуску позовної давності, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на нормах матеріального права.
 Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Виходячи з тих обставин, що зустрічний позов пред`явлено ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з посиланням на наявність перешкод у користуванні жилим приміщенням, зазначені перешкоди є такими, що тривають у часі, а тому позовна давність до цих правовідносин не застосовується, оскільки триваючий характер порушення прав особи, про які нею заявлено у позові, постійно відтерміновує початок перебігу позовної давності.
Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду  від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, доводи апеляційних скарг позивача та відповідачів висновків суду не спростовують, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.
За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 ,  -  залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - залишити без задоволення. 
Рішення Деснянського районного суду м. Києва  від 27 вересня 2019 року -  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
            Повний текст постанови складено  03 лютого 2020 року.

    Суддя  - доповідач:                                                                    Ящук Т.І. 
 
                        Судді:                                                                      Немировська О.В.
                                                                                                         
                                                                                                         Чобіток А.О.