ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.02.2020 року                                                                                 Справа №  904/5442/19

м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 65

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Широбокової Л.П. (доповідач),
                       суддів Подобєда І.М., Орєшкіної Е.В.   

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2019 у справі №904/5442/19 (суддя  Новікова Р.Г.)
за позовом Дніпровської міської ради, м. Дніпро 
до відповдача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Норд Мед",            м. Дніпро
відповідача-2: Дніпропетровської обласної ради, м. Дніпро

про - визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 21.03.2019                                   №332-12/VII-2/26,  скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №30839035

ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2019 року Дніпровська міська рада звернулась до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "Норд Мед", відповідача-2: Дніпропетровської обласної ради, в якому просила: 
- визнати недійсним договір оренди нерухомого майна від 21.03.2019           №332-12/VII-2/26, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Норд Мед" та Дніпропетровською обласною радою, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Любимовою Іриною Юріївною та зареєстрований в реєстрі за №1754;
- скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №30839035, яким зареєстровано право користування (оренди) на вбудовані нежитлові приміщення загальною площею 404,8 кв.м, розташовані на першому поверсі нежитлової будівлі терапевтичного корпусу (літера Д-5) за адресою:            м. Дніпро, вул. Батумська, 13.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Дніпропетровська обласна рада після прийняття рішення від 22.02.2019 №461-16VII про передачу Комунального закладу «Дніпропетровська шоста міська клінічна лікарня» Дніпропетровської обласної ради та закріплене за нею на праві оперативного управління майно до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра, незаконно здійснила розпорядження об`єктами нерухомості на користь третіх осіб, внаслідок чого був укладений оспорюваний правочин. 
Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2019 у справі №904/5442/19 (суддя Новікова Р.Г.) позовну заяву передано за територіальною юрисдикцією до Господарського суду м. Києва на підставі ч. 5 ст. 30 ГПК України.
Ухвала суду мотивована тим, що відповідачем у справі є орган, зазначений у ч.5 ст. 30 ГПК України, зокрема, обласна рада, тому справа у будь-якому разі підлягає розгляду місцевим господарським судом, юрисдикція якого поширюється на м. Київ.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся Позивач, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду від 20.11.2019 скасувати. Апеляційна скарга обґрунтована наступним:
-          предметом спору в справі є нерухоме майно, яке належить територіальній громаді в особі Дніпровської міської ради на праві комунальної власності, тому наявна самостійна підстава для розгляду справи господарським судом Дніпропетровської області у відповідності до ч. 3 ст. 30 ГПК України (виключна підсудність).
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 13.01.2020 апеляційна скарга передана для розгляду колегії суддів у складі головуючого судді Широбокової Л.П., суддів Орєшкіної Е.В., Подобєда І.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 17.01.2020 (колегія суддів у складі головуючого судді Широбокової Л.П., суддів        Орєшкіної Е.В., Подобєда І.М.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2019 у справі №904/5442/19. Розгляд апеляційної скарги призначено проводити в порядку письмового провадження. Відповідачам у строк до 05.02.2020 запропоновано надати до суду відзиви на апеляційну скаргу тощо.
На час розгляду апеляційної скарги від сторін жодних документів до суду не надійшло.
Дослідивши матеріали справи, обґоворивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на таке.
Відповідно до   статті 55 Конституції України   кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
За змістом частини 1   статті 2 ГПК України   завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ,   віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Частинами 1, 2   статті 4 ГПК України   встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді,   до юрисдикції якого вона віднесена   законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах,   віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а   також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Право особи на звернення до суду може бути реалізоване у визначеному процесуальним законом порядку, оскільки воно зумовлене дотриманням процесуальної форми, передбаченої для цього чинним законодавством, а також встановленими ним передумовами для звернення до суду, в тому числі додержання правил   юрисдикції у господарських судах.
Положеннями   Господарського процесуального кодексу України   визначено такі види юрисдикції (підсудності): предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів (статті 20-23 ГПК України), інстанційна юрисдикція (статті 24-26 ГПК України) та територіальна юрисдикція (підсудність) (статті 27-31 ГПК України).
Відповідно до частини 1   статті 27 ГПК України   позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Статтею 30 Господарського процесуального кодексу України   встановлено правила виключної підсудності справ.
Згідно із частиною 3   статті 30 ГПК України   спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
Водночас,      частиною 5   статті 30 ГПК України   (в редакції на час прийняття спірної ухвали) передбачено, що спори, у яких відповідачем є Кабінет Міністрів України,   міністерство   чи інший центральний орган виконавчої влади, Національний банк України, Рахункова палата, Верховна Рада Автономної Республіки Крим або Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські ради або обласні, Київська і Севастопольська міські державні адміністрації, а також справи, матеріали яких містять державну таємницю,   розглядаються місцевим господарським судом, юрисдикція якого поширюється на місто Київ.
У розумінні наведених норм процесуального права виключна підсудність - це правило, відповідно до якого справа має бути розглянута тільки певним господарським судом. Виключна підсудність означає, що певні категорії справ не можуть розглядатися за загальними правилами підсудності, а також за правилами альтернативної підсудності. Виключна підсудність за змістом частини 5   статті 30 ГПК України визначає суд, яким має бути розглянуто справу. Правило про виключну підсудність застосовується судом у будь-якому випадку за наявності визначених законом умов, не залежить від волі сторін, а також наявності чи відсутності обґрунтувань учасників справи щодо її застосування. Аналогічної позиції дотримується Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 15.05.2018 у справі № 905/1566/17.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору в даній справі є вимоги Дніпровської міської ради до ТОВ «Норд Мед» (Відповідач-1), Дніпропетровської обласної ради (Відповідач-2) про визнання недійсним договору оренди, скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Таким чином, звертаючись до Господарського суду Дніпропетровської області із позовом, Дніпровська міська рада в якості відповідача-2 визначила Дніпропетровську обласну раду, яка є стороною оспорюваного правочину.
За вказаного, з урахуванням того, що відповідачем у справі є обласна рада, на підставі ч. 5 ст. 30 ГПК України справа є підсудною Господарському суду          м. Києва. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у справі №916/142/19 (постанова від 16.08.2019), в якій також виникло питання застосування ч. ч. 3, 5 ст. 30 ГПК України.
Крім того, з урахуванням змін до ГПК України в редакції з 08.02.2020 частина 5 статті 30 ГПК України була доповнена фразою наступного змісту: «… незалежно від наявності інших визначених цією статтею підстав для виключної підсудності такого спору іншому господарському суду», що виключає можливість виникнення спору з приводу питання застосування ч. 3 ст. 30 ГПК України в разі наявності підстав для застосування ч. 5 ст. 30 ГПК України.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 31 ГПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції   (підсудності) іншого суду.
Частиною 3 статті 31 ГПК України   визначено, що передача справи на розгляд іншого суду за встановленою цим Кодексом підсудністю з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої цієї статті, здійснюється на підставі ухвали суду не пізніше п`яти днів після закінчення строку на її оскарження, а в разі подання скарги - не пізніше п`яти днів після залишення її без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 ГПК України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. 
Згідно із статтею 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ   Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13) констатував, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі "Сокуренко і Стригун проти України" від 20.07.2006 (заяви № 29458/04, № 29465/04) зазначив, що фраза "встановленого законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі "Zand v. Austria", висловлено думку, що термін "судом, встановленим законом" у частині 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]".
Таким чином, складова верховенства права, закріплена у пункті 1 статті 6 Конвенції, передбачає, зокрема, розгляд справи належним судом, в даному випадку – судом, яким процесуальним законом надано право розглядати спір за певним суб`єктивним складом.
З огляду на викладене, судом першої інстанції були правомірно застосовані положення ч. 5 ст. 30 ГПК України та вирішено позовну заяву передати за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Господарського суду м. Києва.
Заперечення апелянта спростовуються наведеним, бо в разі наявності підстав для застосування як ч.3 ст. 30 ГПК України, так і ч. 5 ст. 30 ГПК України, спір підлягає розгляду місцевим господарським судом, юрисдикція якого поширюється на м. Київ.
Враховуючи викладене, ухвала суду першої інстанції, як ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України витрати за розгляд апеляційної скарги відносяться на апелянта – Дніпровську міську раду.
Керуючись ст. ст. 269, 271, 280, 282, 287, 288 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2019 у справі №904/5442/19 залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 20.11.2019 у справі №904/5442/19 залишити без змін.
Судові витрати, пов`язані  з розглядом даної  апеляційної скарги, покласти на апелянта - Дніпровську міську раду.      
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

     Головуючий суддя                                                      Л.П. Широбокова
     Суддя                                                                                       І.М. Подобєд
Суддя                                                                              Е.В. Орєшкіна