ПОСТАНОВА
Іменем України

06 лютого 2020 року 
Київ
справа №127/7962/17
адміністративне провадження №К/9901/24552/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого - Бучик А.Ю.,
суддів: Мороз Л.Л.,  Рибачука А.І., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 26.05.2017 та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12.07.2017 у справі №127/7962/17 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до правління Пенсійного фонду України в м. Вінниці (далі - УПФУ в м. Вінниці, відповідач), в якому просив:
- визнати протиправними дії УПФУ в м. Вінниці в частині встановлення йому щомісячного грошового утримання в меншому розмірі, без урахування часу роботи у Вінницькому обласному управлінні місцевої промисловості як відомчого арбітра;
- зобов`язати відповідача зарахувати до стажу його роботи роботу на посаді судді, що дає право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання судді час роботи на посаді юрисконсульта та старшого юрисконсульта обласного управління місцевої промисловості Вінницького облвиконкому як відомчого арбітра, що складає 2 роки 9 місяців і 1 день; 
- зобов`язати УПФУ в м. Вінниці здійснити з 16.03.2017 перерахунок та виплату довічного грошового утримання в розмірі 90% суддівської винагороди, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання судді та відшкодувати понесені витрати по оплаті судового збору.
Позов обґрунтував тим, що до його стажу роботи на посаді судді, має бути зарахований період його роботи на посаді юрисконсульта та старшого юрисконсульта обласного управління місцевої промисловості Вінницького облвиконкому як відомчого арбітра, що встановлено судовим рішенням, та що в свою чергу дає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 % суддівської винагороди, оскільки за кожний повний рік на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90% заробітної плати судді.
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від   12 липня 2017 року, позов задоволено.
Визнано протиправними ти дії УПФУ в м. Вінниці в частині встановлення позивачу щомісячного грошового утримання в меншому розмірі, без врахування часу роботи у Вінницькому обласному управлінні місцевої промисловості як відомчого арбітра.
Зобов`язано відповідача зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 роботу на посаді судді, що дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання судді час роботи на посаді юрисконсульта та старшого юрисконсульта обласного управління місцевої промисловості Вінницького облвиконкому як відомчого арбітра, що складає 2 роки 9 місяців і 1 день.
Зобов`язано УППУ в м. Вінниці здійснити з 16.03.2017 перерахунок та виплату довічного грошового утримання позивача у розмірі 90% суддівської винагороди без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання судді.
Не погодившись з судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга аргументована тим, що зарахування до стажу роботи на посаді судді роботи на посаді юрисконсульта та старшого юрисконсульта обласного управління місцевої промисловості Вінницького облвиконкому як відомчого арбітра, суперечить ст. 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів". Крім того, в трудовій книжці не зазначено виконання роботи арбітра.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за вищевказаною скаргою.
Справу передано до Верховного Суду.
Позивач у запереченні на касаційну скаргу відповідача просив залишити скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін. 
У зв`язку із відсутністю клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю, ця справа розглядалася в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до пункту 1 частини першої статті 345 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке. 
Судами встановлено, що позивач з 24.03.1977 по 30.11.1979 працював юрисконсультом обласного управління місцевої промисловості Вінницького облвиконкому, а з 01.12.1979 по 25.12.1979 старшим юрисконсультом зазначеного вище управління. З 31.03.1993 - суддею Ленінського районного суду м. Вінниці, а з 16.10.2012 -  суддею Вінницького міського суду Вінницької області.
Наказом голови Вінницького міського суду Вінницької області від 14.03.2017 №13-К на підставі рішень Вищої ради правосуддя від 23.02.2017 № 310/0/15-17 і ухвали Вищої ради правосуддя від 02.03.2017 «Про виправлення описки в рішенні від 23.02.2017 року» позивача виведено зі складу суддів Вінницького міського суду Вінницької області у зв`язку із звільненням у відставку.
16 березня 2017 року позивач звернувся до УПФУ в м. Вінниці з заявою про призначення довічного грошового утримання з розрахунком стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з врахування часу роботи на посаді юрисконсульта та старшого юрисконсульта обласного управління місцевої промисловості Вінницького облвиконкому з 24.03.1977 по 25.12.1979 як відомчого арбітра.
Рішенням від 29.03.2017 відповідач призначив позивачу щомісячне грошове утримання судді у відставці в розмірі 86% від суддівської винагороди судді, врахувавши стаж роботи на посаді судді за період роботи з 31.03.1993 по 14.03.2017.
На заяву позивача про врахування до стажу роботи на посаді судді його роботи на посаді юрисконсульта і старшого юрисконсульта обласного управління місцевої промисловості Вінницького облвиконкому з 24.03.1977 по 25.12.1979, відповідач відмовив включити вказаний період до стажу роботи, що дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання судді з посиланням на те, що в трудовій книжці позивача не зазначено виконання ним обов`язків арбітра.
Згідно з наказом №14-К Вінницького обласного управління місцевої промисловості від 23.03.1977 ОСОБА_1 прийнято на посаду юрисконсульта обласного управління місцевої промисловості Вінницького облвиконкому з 24.03.1977. Згідно з наказом №106-К від 25.12.1979 позивача переведено на посаду старшого юрисконсульта обласного управління місцевої промисловості Вінницького облвиконкому з 01.12.1979, на якій він працював до 25.12.1979.
Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 04.03.2011 у справі №2а/0270/408/11, яка набрала законної сили, визнано неправомірною відмову Територіального управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області в погодженні призначення, нарахування і виплати ОСОБА_1 грошового утримання неправомірною та його право на відставку і отримання грошового утримання з 01.06.2010. Зобов`язано Державну судову адміністрацію України і Територіальне управління Державної судової адміністрації у Вінницькій області зарахувати ОСОБА_1 в стаж, що дає право на відставку та отримання грошового утримання період його роботи на посаді юрисконсульта і старшого юрисконсульта обласного управління місцевої промисловості Вінницького облвиконкому, в зв`язку з виконанням ним обов`язків відомчого арбітра та надати погодження на призначення і виплати йому грошового утримання судді з 01.06.2010.
Вважаючи дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що робота позивача на посаді юрисконсульта і старшого юрисконсульта обласного управління місцевої промисловості Вінницького облвиконкому підлягає зарахуванню до стажу роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, оскільки судовим рішенням встановлено виконання позивачем в цей період обов`язків відомчого арбітра. А відтак вказаний стаж в сукупності зі стажем роботи на посаді судді дає право на призначення позивачу щомісячного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% від грошового утримання працюючого судді.
Дослідивши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами п. 14 ч. 1 ст. 92 Конституції України статус суддів визначається виключно законами України, матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі й суддівська винагорода, є елементами статусу судді. Забезпечення суддів у відставці визначено Законом України "Про судоустрій і статус суддів", яким запроваджено особливий порядок обчислення розміру щомісячного довічного утримання суддів.
На момент призначення позивачу щомісячного довічного грошового утримання діяв Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII (далі - Закон №1402).
Відповідно до пункту 25 Розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402 право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначений на посаду судді за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом, та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу.
В інших випадках, коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№ 41-45, ст. 529; 2015 р., №№ 18-20, ст. 132 із наступними змінами). За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.
Таким чином, спірні правовідносини врегульовані Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року № 2453-VI (далі - закон №2453).
За правилами частини першої статті 120 Закону №2453-VI, в редакції діючій на час подання позивачем заяви про відставку, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.
Згідно із вимогами статті 135 Закону №2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
До стажу роботи, що дає судді Конституційного Суду України право на відставку і виплату вихідної допомоги, зараховується також стаж іншої практичної, наукової, педагогічної роботи за фахом та стаж державної служби.
Водночас, відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI, в редакції чинній до 28 березня 2015 року, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.
До набрання чинності Законом №2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15 грудня 1992 року № 2862-ХІІ "Про статус суддів" (далі - Закон № 2862-ХІІ).
Відповідно до частини першої статті 43 Закону №2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень.
Згідно з ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. 
Отже, враховуючи, що судовим рішенням, яке набрало законної сили (постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 04.03.2011 у справі №2а/0270/408/11) встановлено, що позивач працюючи на посадах юрисконсульта і старшого юрисконсульта обласного управління місцевої промисловості Вінницького облвиконкому в період з 24.03.1977 по 25.12.1979 виконував обов`язки відомчого арбітра, то вказаний період роботи підлягає зарахуванню до стажу роботи позивача, який дає право на відставку та виплату щомісячного довічного грошового утримання.
Таким чином, невключення до відповідного стажу роботи на посаді судді періоду роботи позивача посадах юрисконсульта і старшого юрисконсульта обласного управління місцевої промисловості Вінницького облвиконкому і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.
З огляду на наведені обставини та законодавчі приписи, стаж роботи позивача на посаді судді, до якого, як вже було зазначено, зараховується період роботи на посадах юрисконсульта і старшого юрисконсульта обласного управління місцевої промисловості Вінницького облвиконкому, в свою чергу, дає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90% від суддівської винагороди (грошового утримання) судді, який працює на відповідній посаді.
Оцінюючи наведені сторонами аргументи, Суд виходить з такого, що всі аргументи скаржника, наведені в касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанцій, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.
Як зазначено у частині четвертій статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.
Враховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судами оскаржуваних рішень і погоджується з їхніми висновками у справі, якими доводи скаржника відхилено.
Відповідно до статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій. 
Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці залишити без задоволення.
Постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2017 року та  ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 12 липня 2017 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена.

Головуючий                                              А. Ю. Бучик

Судді:                     Л. Л. Мороз

                                                                                             А. І.Рибачук