ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 р.	Справа № 520/12215/19	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бенедик А.П.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Гуцала М.І. ,
за участю секретаря судового засідання Соколової О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду в м. Харкові адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду (головуючий суддя І інстанції Єгупенко В.В.) від 16.01.2020 року (повний текст рішення складено 16.01.2020 року) по справі №520/12215/19
за позовом            ОСОБА_1 
до           Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, треті особи ОСОБА_2 , Акціонерне товариство "Універсал банк", Приватне акціонерне товариство "Українська пивна компанія"
про визнання дій протиправними,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду із адміністративним позовом до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, треті особи: ОСОБА_2 , Акціонерне товариство “Універсал банк”, Приватне акціонерне товариство “Українська пивна компанія”, в якому просив визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України О.В. Медведєва по передачі на реалізацію об`єктів нерухомості 1230762132212, розташованих за адресою: Київська область, Броварський район, смт. Велика Димерка, вулиця Соборна (стара назва - Леніна), 109.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що державним виконавцем було передано не реалізацію об`єкти нерухомості, які не були визнані судом у своєму рішення як предмет іпотеки. На думку позивача, вказані дії державного виконавця порушують права як стягувача у зведеному виконавчому провадженні, оскільки дане майно могло бути джерелом погашення боргу перед ним, а не лише перед АО “Універсал банк”.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись із судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 року та прийняти нове, яким задовольнити адміністративний позов у повному обсязі. Також просить розглянути питання про можливість винесення окремої ухвали стосовно порушень норм процесуального права, допущених судом першої інстанції.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Вказує, що відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку щодо законності та правомірності оскаржуваних дій державного виконавця щодо передачі не реалізацію об`єктів нерухомості, які не були визнані судом у своєму рішенні як предмет іпотеки.
Відповідач правом надання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Треті особи – АО “Універсал банк”, ПАТ “Українська пивна компанія”, надали до суду письмові відзиви, в яких просили відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції.
Також представником АО “Універсал банк” надано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.
Представником третьої особи – ОСОБА_2 , подано письмовий відзив на апеляційну скаргу.
Представники сторін про дату, час та місце розгляду справи повідомлені у спосіб та строки, з урахуванням особливостей розгляду даної категорії, визначених ст.268 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник третьої особи ОСОБА_3 О. ОСОБА_4 , у судовому засіданні просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Представник АО “Універсал банк” та ПАТ “Українська пивна компанія” у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, скасувати рішення суду першої інстанції та залишити позов без розгляду, або залишити його без змін.
Представник відповідача та третя особа ОСОБА_2 , у судове засідання не прибули.
Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу без участі уповноваженого представника відповідача та третьої особи Корнач О.І., представник якої прибув у судове засідання.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників третіх осіб, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває зведене виконавче провадження №49176475, до якого входять ВП №25886852, ВП №40015767, ВП №57753837 та   ВП №57221426. Боржником у вказаному зведеному виконавчому провадженні є ОСОБА_2 .
Стягувачем за ВП №25886852 та ВП №40015767 є ПАТ “Універсал Банк”, який згідно рішення Загальних зборів акціонерів № 2-2018 від 31.10.2018р. перейменовано на АО "Універсал банк".
Стягувачем за ВП №57221426 та ВП №57753837 є ОСОБА_1 .
Відповідачем сформовано та направлено до ДП «СЕТАМ» заявку від 22.10.2018 року на реалізацію арештованого майна ВП 25886852, згідно якої визначено реалізувати арештоване майно: «МАЙНОВИЙ КОМПЛЕКС, що складається з будівель: прохідна (літ. «А») площа 33,1 кв.м; виробниче приміщення по виробництву взуття (літ. «В») - площа 11 16,2 кв. м; котельня (літ. «Г»_ - площа 104,4 кв. м; водонапірна башта (літ. «Д») - площа 25,2 кв. м; погріб (літ. «Л») - площа 609,8 кв м; склад (літ «Ж») - площа 530,9 кв. м; склад металевий (літ. «Е») - площа 757,7 кв. м; виробничий корпус (літ. «Н») - площа 1050,7 кв. м; виробничий корпус (літ. «О») - площа 1626,8 кв. м; приміщення виробничого цеху (літ «П») - площа 713,8 кв. м; склад (літ. «Б») - площа 1 074 кв. м; майстерня (літ. «З») - площа 41,5 кв. м; вісова (літ. «К») - площа 5,8 кв. м; будівля насосної (літ. «Р») - площа 9,9 кв. м, склад (літ «С») - площа 74,7 кв м, загальною площею 7 775,2 кв м (сім тисяч сімсот сімдесят п`ять цілих два десятих квадратних метра), що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 ), 109 (сто дев`ять), на суму 8 143 300,00 грн.
В якості боржника та стягувача вказано ОСОБА_2 та ПАТ “Універсал Банк” відповідно.
Підставою для включення на реалізацію вказано виконавчий лист №2-2767/09 виданий 08.10.2010 року Броварським міськрайонним судом Київської області.
Не погоджуючись із діями державного виконавця щодо передачі на реалізацію вказаних об`єктів нерухомості, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність в діях відповідача порушення вимог діючого законодавства у спірних правовідносинах.
Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" від 2 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень,  і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Частиною 1 статті 5 Закону №1404 передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”.
Згідно ч.1 ст.18 Закону №1404, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону №1404).
Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначене статтею 48 Закону №1404.
Так, згідно частиною першої вказаної статті Закону, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (ч. 5 ст. 48 Закону №1404).
Колегія суддів зазначає, що ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. 
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення                              суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку»).
Як встановлено під час розгляду справи, фактичною підставою для включення об`єктів нерухомості до заяви на реалізацію майна, слугувало рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07.12.2009 року по справі №2-2767/09.
Так, згідно вказаного рішення, частково задоволено позов АО “Універсал Банк” до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Стягнуто з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 і ОСОБА_2 на користь ВАТ “Універсал банк” в солідарному порядку заборгованість за кредитними договорами №06/2359Г-01к-07 від 15.06.2007; №06/2359Г-02к-07 від 15.06.2007; №06/2359Г-03к-07 від 15.06.2007; №06/2359Г-04к-07 від 30.11.2007 в сумі 19936142 грн. 68 коп. 
Звернуто стягнення на предмет іпотеки майновий комплекс, що складається з будівель: прохідна, площею 33,1 кв. м, виробниче приміщення по виробництву взуття, площею 1116,2 кв. м, котельня, площею 104,4 кв. м, водонапірна башта, площею 25, 2 кв. м, погріб, площею 609,8 кв. м, склад, площею 530,9 кв. м, склад металевий, площею 757,7 кв. м, виробничий корпус, площею 1050,7 кв. м, виробничий корпус, площею 1626,8 кв. м, приміщення виробничого цеху, площею 713,8 кв. м, склад, площею 74,7 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору дарування нежитлового приміщення від 30.12.2003, посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Базир В.Г., зареєстрованого в реєстрі за №9263 та зареєстровано Броварським бюро технічної інвентаризації за реєстраційним №26р в книзі 1р. та земельну ділянку, на якій знаходиться майновий комплекс, кадастровий номер 1221281201:01:065:0002, площею 4,9602 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 009566, виданого Управлінням земельних ресурсів у Броварському районі Київської області від 16.10.2007 і який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю від 30.11.2007 за №010732500547, що є предметом іпотеки за договором іпотеки від 15.06.2007, посвідченим приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу , зареєстрований в реєстрі за №2387, викладеним в новій редакції відповідно до додаткової угоди № 1 від 30.11.2007, укладеним між ВАТ “Універсал банк” та ОСОБА_2 . 
Особливості реалізації предмета іпотеки за рішенням суду визначені статтею 39 Закону України «Про іпотеку», відповідно до положень частини першої якої визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються, серед іншого, опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя.
Натомість, у спірних правовідносинах відповідачем в порушення вимог вищевказаних правових норм було фактично віднесено до заявки на реалізацію майно, яке не було вказано у резолютивній частині судового рішення, а саме: склад (літ. «Б») - площа 1 074 кв. м; майстерня (літ. «З») - площа 41,5 кв. м; вісова (літ. «К») - площа 5,8 кв. м; будівля насосної (літ. «Р») - площа 9,9 кв. м.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що державний виконавець в даному випадку вийшов за межі наданих законом повноважень.
Посилання представника третіх осіб - АО “Універсал банк”, ПАТ “Українська пивна компанія”, на те, що вказані об`єкти нерухомості фактично віднесені до цілісного майнового комплексу колегія суддів відхиляє, оскільки предметом спору по даній справі є перевірка саме правомірності дій державного виконавця щодо вчинення ним дій щодо передачі на реалізацію нерухомого майна згідно судового рішення, у якому, як було зазначено вище, відсутні вказані об`єкти.
Щодо посилання представника третіх осіб - АО “Універсал банк”, ПАТ “Українська пивна компанія” на залишення позовної заяви без розгляду через пропуск позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.
Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені статтею 287 КАС України.
Згідно частини першої вказаної статті Кодексу, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Позовну заяву може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів (п. 1 ч. 2 ст. 287 КАС України). 
Як вказував під час розгляду справи позивач, про існування обставин, що слугували підставою для звернення до суду із даним позовом йому стало відомо 12.11.2019 року, після отримання засобами поштового зв`язку від ОСОБА_2 заявки на реалізацію арештованого майна, про що надав повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення разом із описом вкладень у лист (т. 1 а.с. 12).  Також зазначив, що державним виконавцем не повідомлялось йому про вчинення дій, які є предметом оскарження у даній справі.
Матеріали справи не містять доказів, які б спростовували вказані доводи позивача.
Із адміністративним позовом позивач звернувся 14.11.2019 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду, тобто у межах визначеного ст. 287 КАС України строку.
Посилання представника третіх осіб - АО “Універсал банк”, ПАТ “Українська пивна компанія” на отримання позивачем 24.10.2019 року акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки колегія суддів вважає такими, що не може свідчити про обізнаність позивача про спірні дії відповідача, оскільки включення об`єктів нерухомості здійснювалось саме на підставі відповідної заявки. В той час, доказів отримання позивачем вказаної заяви раніше, ніж вказує позивач, матеріали справи не містять та сторонами не надано.
Відповідно до ч. 2 статті 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно ч. 1    статті 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
У пунктах 1, 2 резолютивної частини    Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп, у абзаці 7 пункту 3 мотивувальної частини    Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року № 11 - рп/2012,    Суд зазначав, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку; суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод; відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі    статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене.
Стаття 6 Європейської Конвенції з прав людини закріплює право на справедливий суд.
У ч.1 цієї статті встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя.
У рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2011 року у справі «Мушта проти України» (Заява № 8863/06), зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.
У справі "Delcourt v. Belgium" Європейський суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.
У справі "Bellet v. Fгаnсе" Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
Отже, як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Як випливає з рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини", правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів відхиляє доводи представника третіх осіб АО “Універсал банк”, ПАТ “Українська пивна компанія” про пропуск позивачем встановленого строку звернення до суду із даним адміністративним позовом.
Відповідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із вимогами ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
На підставі викладеного відповідач, як суб`єкт владних повноважень, на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власних дій, не довів правомірність передачі на реалізацію нерухомого майна згідно судового рішення, а тому вони є протиправними.
Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;                       3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;                    4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із прийняттям нового судового рішення про задоволення позовних вимог.
Разом з тим, судом апеляційної інстанції не встановлено визначених    КАС України    підстав для постановлення окремої ухвали стосовно суду першої інстанції, а тому в цій частині апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326, 327 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.01.2020 року по справі №520/12215/19 скасувати.
Прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправними дії Відділу примусового виконання рішень департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо передачі на реалізацію об`єктів нерухомості згідно заявки на реалізацію арештованого майна ВП №25886852 на виконання рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 07.12.2009 року по справі               №2-2767/09.
В задоволенні апеляційної вимоги про постановлення окремої ухвали стосовно суду першої інстанції – відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя 	(підпис)	А.П. Бенедик	
Судді	(підпис)  (підпис) 	В.А. Калиновський    М.І. Гуцал   	
Повний текст постанови складено  25.02.2020 року