У х в а л а  
 
24 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 755/1892/19
провадження № 61-2965 ск 20 
 
Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду Ігнатенка В. М.,
 
розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року в справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , головне територіальне управління юстиції м. Києва, управління з питань нотаріату головного територіального управління юстиції м. Києва, про визнання правочинів недійсними,
 
В с т а н о в и в:
 
У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 треті особи: ОСОБА_3 , головне територіальне управління юстиції м. Києва, управління з питань нотаріату головного територіального управління юстиції м. Києва, про визнання правочинів недійсними.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року позовні вимоги задоволено частково: визнано недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений 09 березня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлак О.В.; присуджено компенсувати  ОСОБА_2 за рахунок державного бюджету судовий збір у розмірі  1 152,60 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
 
Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду від 30 вересня 2019 року.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про продовження терміну для усунення недоліків апеляційної скарги, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року повернуто заявнику.
 
13 лютого 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року.
 
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просить суд касаційної інстанції: вважати строк, який був визначений ухвалою від 17 грудня 2019 року, таким, що пропущений з поважних причин; поновити строк на подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , постановити ухвалу про відкриття провадження по цивільній справі № 755/1892/19 та розглянути по суті позовних вимог; прийняти касаційну скаргу до розгляду.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями для розгляду справи визначено суддю-доповідача Ігнатенка В. М.
 
Дослідивши касаційну скаргу ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про повернення касаційної скарги особі, яка її подала, з огляду на наступне.
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, ухвали суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги.
 
Як зазначено у частині другій статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У пункті четвертому частини четвертоїстатті 393 ЦПК України визначено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Відповідно до змісту касаційної скарги, ОСОБА_1 оскаржує ухвалу суду апеляційної інстанції, визначену в пункті 3 частини першої статті 389 ЦПК України.
 
Як убачається із касаційної скарги, її прохальна частина не відповідає вимогам статті 409 ЦПК України, оскільки заявник просить, зокрема, поновити строк на подання її позовної заяви до ОСОБА_2 , постановити ухвалу про відкриття провадження по цивільній справі             № 755/1892/19 та розглянути по суті позовних вимог її позов, що не належить до повноважень суду касаційної інстанції згідно ЦПК України, оскільки Верховний Суд здійснює лише перегляд у касаційному порядку рішень судів першої та апеляційної інстанцій та не може розглянути справу по суті спору. Також, у мотивувальній частині касаційної скарги не зазначено, у чому полягає неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Натомість, у касаційній скарзі заявник лише констатує, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд апеляційної інстанції не врахував, що заявник є особою з інвалідністю другої групи та цитує норми статтей 4, 127 ЦПК України, не вказуючи при цьому, чи були дані норми не застосовані або неправильно застосовані Київським апеляційним судом при постановленні оскаржуваної ухвали.
 
Таким чином, всупереч вимогам частини другої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі не зазначено підстави касаційного оскарження ухвали Київського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року, а саме, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права судом апеляційної інстанції.
 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Ураховуючи, те що ОСОБА_1 не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження відповідного судового рішення, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України, така скарга підлягає поверненню заявнику.
 
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Відповідно до вимог частини шостої статті 393 ЦПК Українипро повернення касаційної скарги постановляється ухвала.
 
На підставі викладеного та керуючись статями 185, 389, 393 ЦПК України, 
 
У х в а л и в:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського апеляційного суду від 17 грудня 2019 року в справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , головне територіальне управління юстиції м. Києва, управління з питань нотаріату головного територіального управління юстиції м. Києва, про визнання правочинів недійсними, повернути заявнику.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                              В.М. Ігнатенко