Дата документу 09.01.2020 Справа № 316/1507/18

Запорізький Апеляційний суд

 
ЄУН 316/1507/18	Головуючий у 1-й інстанції Бульба О.М.	
Пр. № 22-ц/807/81/20	Суддя-доповідач Гончар М.С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 січня 2020 року                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді (судді-доповідача)        Гончар М.С. 
суддів                                        Подліянової Г.С.,        Кримської О.М.
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» на рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 02 серпня 2019 року у справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості
ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с.2-4), в якому просив стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором б/н від 21.09.2014 року станом на 31.07.2018 року у розмірі 52560,53 грн., яка складається з: 5229,74 грн. - заборгованості за кредитом, 42256,03 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 2095,69 грн. - заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 2479,07 грн. - штраф (процентна складова), від сплати якої відповідач на користь Банку у добровільному порядку ухиляється, а також судовий збір 1762,00 грн.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю першої інстанції Бульба О.М. (а.с. 114).
Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 117) відкрито провадження у цій справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 02 серпня 2019 року (а.с. 98-101) в задоволенні позову Банку у цій справі відмовлено у повному обсязі.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 105-113) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати.
Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.
Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.
В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (а.с. 116).
Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 117).
В автоматизованому порядку суддею Кримською О.М. у цій справі замінено суддю Маловічко С.В. у зв`язку із тривалою хворобою останньої (а.с. 122).
Ухвалою апеляційного суду дану справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с. 123).
В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідач ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу Банку у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом.
Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.
В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.
Проте, має місце відповідне навантаження судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді замість 40 суддів за штатом фактично працює 18 суддів). Крім того, у період з 11.11.2019 року по 19.11.2019 року включно суддя - доповідач перебувала у щорічній відпустці (а.с. 133), у період з 29.12.2019 року по 01.01.2020 року та з 04.01.2020 року по 07.01.2020 року включно мали місце святкові та вихідні дні. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із ст. 374 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: - залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1), - скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині ухвалити нове рішення (п.2). 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення… частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із ст. 258 ч. 1 п. 2, 3 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови. 
За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.
Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи Банку у задоволенні позову у повному обсязі у цій справі, керувався ст.ст. 3 4, 10, 12, 13, 18, 43, 49, 76-83, 95, 141, 259, 263, 264, 265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України та виходив із безпідставності всіх позовних вимог Банку у цій справі.
Оскільки, суд першої інстанції зазначав, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до частин 1, 2, 3 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України та застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.
За змістом ч.4 ст.263 ЦПК України, ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно п.1, 2 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, як: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Згідно з .1 ст.1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. статті 3 ЦК України.
Відповідно до положень ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Тобто, з зазначеного вище вбачається, що дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки.
Пунктом 1 ч.2 ст.11 ЦК України, визначено, що однією з підстав виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
За змістом статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ч.1 ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. 
Згідно ст.1054 ЦПК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Судом першої інстанції було встановлено та не заперечувалось стороною відповідача у суді першої інстанції, що відповідач зверталась до позивача в 2014 році оформивши у користування платіжну картку. При цьому з виписки по особовому рахунку, на яку посилається сторона позивача як на доказ своїх вимог, судом не встановлено надання відповідачу 21.09.2014 р. розміру кредитного ліміту в сумі 2000 грн. про які зазначає сторона позивача, а також з даної виписки не вбачається, що даний рахунок відкрито за тарифів та умов обслуговування кредитних карт «Універсальна» (а.с.7) у тому числі і «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 р. та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/ на які посилається сторона позивача як в позові так і у відповіді на відзив, оскільки будь-яких посилань на них надана виписка не містить. Крім того дані зазначеної Виписки спростовують встановлення кредитного ліміту 21.09.2014 р., оскільки з п`ятого рядку наданої Виписки вбачається, що кредитний ліміт було збільшено до 2000 грн. 21.02.2015 р., наявності підстав такого збільшення у вигляді написання відповідачем 21.02.2015 р. відповідних заяв, укладання договорів, тощо, тобто наявності підтвердження волевиявлення відповідача на отримання кредитних коштів у зазначеному розмірі 21.02.2015 р., у тому числі за Умов, Правил та Тарифів про які зазначає позивач - судом не встановлено, а позивачем не надано.
Зі змісту наданої представником АТ КБ «ПриватБанк» Анкети-заяви б/н від 21.09.2014 р. (а.с.6), з розділу заяви (мовою оригіналу - російською): «ознакомившись с условиями и правилами предоставления банковских услуг, тарифами Приватбанка, изявляю желание оформить на свое имя» відсутня позначка про те, який вид картки отримує ОСОБА_1 , що підтверджує посилання сторони відповідача з цього приводу та не спростовано наданими стороною позивача матеріалами.
Відповідно до п.6.3 ст.6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі - в редакції чинній на час написання зазначеної анкети-заяви), порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.
Згідно п. 1.14 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ.
Згідно із приписами пунктів 14.5, 14.6 ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», користувачем електронного платіжного засобу може бути фізична особа. Електронний платіжний засіб має відповідати вимогам передбаченим цим Законом та нормативно-правовими актами Національного банку України. 
Відповідно до вимог пунктів 14.7, 14.8, 14.9 ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Банк має право передати електронний платіжний засіб у власність користувача або надати йому в користування в порядку, визначеному договором. Банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед укладенням договору зобов`язаний ознайомити користувача з умовами договору про використання електронного платіжного засобу (далі у цій статті - договір), ознайомити з тарифами на обслуговування електронного платіжного засобу та правилами користування електронним платіжним засобом. Банк зобов`язаний під час видачі електронного платіжного засобу надати користувачеві примірник договору, правил користування електронним платіжним засобом та тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу. 
В силу приписів пунктів 2.3, 2.4, 2.5 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою правління Національного банку України №223 від 30.04.2010 р. і зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 06.07.2010 р. в редакції від 04.01.2011 (чинній на час написання Анкети-заяви) (далі - Положення №223), передбачало наступне: Спеціальний платіжний засіб є власністю емітента і може передаватись у власність або надаватися в користування клієнту відповідно до умов договору, на підставі якого надається та використовується спеціальний платіжний засіб (далі - договір) (п.2.3); Договір укладається в письмовій формі. Умови договору мають бути викладені державною мовою. Один примірник договору зберігається в емітента, а другий
примірник  договору емітент зобов`язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов`язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку (п.2.4); Емітент зобов`язаний забезпечити  наявність  у  договорі таких умов: тип спеціального платіжного засобу, види платіжних  операцій,  які клієнт має право здійснювати з використанням   спеціального платіжного засобу, правила та максимальний строк їх виконання, порядок обслуговування  рахунку (за дебетовою, дебетово-кредитною  або  кредитною  схемою,  розміри гарантійного забезпечення та/або незнижувального  залишку  коштів  на рахунку, порядок кредитування клієнта,  порядок установлення курсу продажу, обміну або конвертації іноземної валюти тощо),  тарифи банку на обслуговування операцій з використанням спеціального платіжного засобу на момент укладення договору та порядок повідомлення клієнта про їх зміну, ліміти та/або обмеження за операціями з використанням спеціального платіжного засобу або платіжних додатків, реалізованих у спеціальному платіжному засобі (за наявності), порядок розгляду спорів, тощо (п.2.5).
Відповідно до пунктів 3.1, 3.6 Положення №223, користувачі мають право використовувати спеціальні платіжні засоби для здійснення платіжних операцій відповідно до режимів рахунків та умов договору з емітентом. Банк здійснює зарахування коштів на рахунки користувачів з урахуванням установлених режимів рахунків відповідно до внутрішньобанківських правил та умов договору. 
Однак, емітентом, в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк» не дотримано умов зазначеного Положення №223, виконання кого є обов`язковим відповідно до ст.56 Закону України «Про Національний банк України», як і недотримано та не виконано і зазначених вище вимог Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»
Відповідно до п.3.2 Положення №223 передбачалось спеціальні схеми спеціальних платіжних засобів, за якими здійснюються платіжні операції відповідно до умов.
Однак, у зв`язку з тим, що анкета заява не зазначено та не дотримано вищевикладених умов законодавства, суд першої інстанції вважав безпідставними і посилання сторони позивача як на зазначені у позові так і додані до матеріалів Умови, Правила та Тарифи, у тому числі і ті, що, як зазначає сторона позивача, наявні на сайті ПриватБанку, у тому числі і на анкету-заяву (а.с.6), з якої не можливо ні розмір кредитного ліміту в графі (мовою оригіналу - російською): «укажите желаемый кредитный лимит по платежной карте «универсальная»/класса GOLD», ні підстави, за яких сторона позивача вважає, що ця анкета-заява надає право позивачу на відкриття відповідачу кредитного рахунку, у тому числі за тарифами кредитних карт «Універсальна», оскільки в зазначеному розділі заяви, крім карта «Універсальна», наявні також інші види кредитних карт (мовою оригіналу - російською): «карта GOLD», «Карта для виплат», «Премиальная карта», «Ідентификация с паспортом», які не містять відповідних відміток з яких би можливо було встановити яку картку бажала відповідач оформити на своє ім`я підписуючи цю анкету-заяву. 
При цьому, враховуючи відсутність виду картки, а отже і тарифів за цією карткою, є незрозумілим, з якого тарифу, ліміту та яким видом картки, керувався позивач проводячи розрахунок заборгованості, що ним надано до матеріалів позову (а.с.5), у тому числі і підстави за яких відповідачу нараховувались проценти комісії, пеня, тощо, що вбачається як з розрахунку заборгованості так і з виписки по особовому рахунку.
Враховуючи встановлення недоведеності виду картки за яким, як зазначає позивач, було відкрито картковий рахунок, умов обслуговування, в загалі відсутній договір на спеціальний платіжний засіб у вигляді платіжної картки, її вид, безпідставними є і посилання позивача на те, що вказаною заявою-анкетою відповідач підтвердив свою згоду, що підписана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 р. та «Тарифами Банку», які викладені на сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/ складає між відповідачем та Банком про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.
При цьому, в анкеті-заяві не зазначено, що вона є складовою частиною, як зазначає позивач, укладеного між сторонами кредитного договору  б/н від 21.09.2014 р., що саме на ті Умови, Правила та Тарифи на які посилається сторона позивача, погодився відповідач підписуючи анкету-заяву. 
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 р. (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
Зазначене вище узгоджується також з правовою позицією викладеною Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 р. по справі №342/180/17, провадження №14-131цс19.
Стороною позивача не дотримано як зазначені вище положення законодавства так і положення статей 628, 638, 640, 1066, 1071 ЦК України, відповідно і до яких, договір повинен містити реквізити кредитного договору, однак заява-анкета на яку посилається позивач, від 21.09.2014 р. не містить і не передбачає будь-яких реквізитів кредитного договору.
З доданої позивачем інформаційного повідомлення від 12.03.2019 р. про отримання відповідачем картки (а.с.77), неможливо встановити наявність кредитного договору, Умови, Правила та Тарифи за яких цей рахунок було відкрито, тощо, а також те, що він стосується саме анкети-заяви від 21.09.2014 р., оскільки анкета-заява не містить виду картки, номеру рахунку, строку дії, тощо, про що зазначалось вище, а отже посилання позивача на дане повідомлення як на доказ наявності кредитного договору - є безпідставним.
Крім того, суд першої інстанції, з урахуванням встановлених вище обставин та правової позиції, викладеної Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 р., вважає, що до спірних правовідносин не може бути застосовано правила частини 1 статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (21.09.2014 р.) до моменту звернення до суду із даним позовом (30.08.2018 р.), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифів Банку, виду картки, та Правил користування саме з погодженим з відповідачем видом картки, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про надання кредиту, сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком «Умови та правилами надання банківських послуг», «Правила користування платіжною карткою» затверджені наказом №СП-010-256 від 06.03.2010 р. та «Тарифи Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/ не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Згідно із приписами ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі доказів, поданих учасниками і витребуваних судом, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відповідно до п.3 ч.1 ст.129 Конституції України, відноситься до основної засади судочинства.
Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно із ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
В силу вимог ч.2 та ч.3 ст.83 ЦПК України позивач та відповідач повинен подати суду докази. Отже, надання доказів є не правом, а обов`язком сторін по справі. При цьому, надані сторонами докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності, достатності (ст.77-80 ЦПК України).
Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Клопотань про призначення по справі відповідних експертиз з метою обґрунтування своїх вимог та наданих суду першої інстанції розрахунків - від позивача до суду першої інстанції не надходило, а посилання сторони позивача щодо того, що відповідачем не заявлялось клопотань про призначення експертизи та не надано контррозрахунків в заперечення вимог, суд першої інстанції вважав безпідставними, оскільки відповідно до змісту частини 1 статті 1050 ЦК України з урахуванням ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, саме банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 30.01.2018 року по справі №161/16891/15-ц), підстав звільнення позивача від доказування судом не встановлено.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не доведено існування кредитного договору б/н від 21.09.2014 р. на підставах та умовах про які зазначає позивач, а вимог про стягнення з відповідача процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст. 625, 1048 ЦК України - позивачем не пред`являлось, у зв`язку з зазначеним, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги Банку до відповідача у цій справі задоволенню не підлягають у повному обсязі.
Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись лише частково з таких підстав.
Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України - питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду. 
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає лише частково.
Суд першої інстанції у порушення вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи в частині вирішення позовних вимог Банку до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту.
Має місце у цій частині справи неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального прав, рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 86 ч. 1 ЦПК України.
Так, хоча суд першої інстанції правильно вважав, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору ОСОБА_1 з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», Банк дотримався вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19, яку суд першої інстанції правильно врахував у цій справі на виконання вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку Банку не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, апеляційний суд встановив, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Банк змінив назву з ПАТ «КБ «ПРИВАТЬАНК» на АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» (статут, копія а.с. 37 зворот).
Суд першої інстанції безпідставно не врахував надану Банком до суду першої інстанції виписку по рахунку відповідача ОСОБА_1 (а.с. 79-80), з якої вбачається, що ОСОБА_1 користувалась кредитними грошовими коштами, в тому числі, здійснювала платежі на повернення кредитних коштів.
Так, за період з 21.09.2014 року до 31.07.2018 року ОСОБА_1 отримала кредитні кошти на загальну суму 7331,80 грн. та здійснила їх погашення на суму 5633,16 грн. Різниця складає 1698,64 грн. (розрахунок: 7331,80 грн. - 5633,16 грн.). 
Банк у своєму позові у цій справі (а.с. 2-4) просив стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість станом на 31.07.2018 року за тілом кредиту у сумі 5229,74 грн. 
В силу вимог ст. 13 ч. 1 ЦПК України суд розглядає справу …в межах заявлених вимог.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ст. 367 ч. 6 ЦПК України).
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволені позовних вимог Банку в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту 1698,64 грн., а тому апеляційний суд вважає обґрунтованими позовні вимоги Банку до відповідача у цій частині і наявними правові підстави для стягнення в примусовому порядку з відповідача зазначеної суми заборгованості за тілом кредиту за рішенням суду у цій справі.
В іншій частині доводи апеляційної скарги Банку є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію Банку, як позивача у цій справі, викладену в його позові, яку він та його представники вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
Суд першої інстанції розглянув дану справу в іншій частині з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.
За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).
Підстави для звільнення від доказування Банку, як позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Банк не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову до відповідача у цій справі в частині решти заборгованості у вигляді тіла кредиту та 42256,03 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 2095,69 грн. - заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 2479,07 грн. - штраф (процентна складова).
Хоча, апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги Банку.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).
В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Проте, Банком не було надано у матеріали цієї справи суду першої інстанції чи апеляційному суду довідки із підписом відповідача про ознайомлення останньої з Умовами та правилами надання послуг Банком (із зазначенням тарифів, відсоткової ставки процентів, розміру пені, штрафів тощо).
При вищевикладених встановлених апеляційним судом фактичних обставинах цієї справи, строк дії картки відповідача - до 06/18 (довідка Банку а.с. 77) не впливає на правильність вирішення цієї справи судом.
За таких обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що відсутні підстави для задоволення вищезазначеного позову Банку до відповідача у цій справі в частині стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 21.09.2014 року станом на 31.07.2018 року у вигляді 42256,03 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 2095,69 грн. - заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина) та 2479,07 грн. - штраф (процентна складова).
Отже, доводи апеляційної скарги Банку лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.
За таких обставин, апеляційну скаргу Банку слід задовольнити частково, рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 02 серпня 2019 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким позов Банку задовольнити частково; стягнути з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість у розмірі 1698,64 грн. заборгованості за кредитом; в іншій частині вимог Банку про стягнення з відповідача тіла кредиту відмовити з інших правових підстав; в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Крім того, в силу вимог ст. 141 ч.ч.1, 13 ЦПК України у разі задоволення апеляційної скарги та позову Банку у цій справі лише частково при вищевикладених обставинах, останній має право на стягнення з відповідача ОСОБА_1 судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 142,36 грн. (розрахунок: судовий збір за подачу позову 1762,00 грн. (а.с. 1) + судовий збір за подачу апеляційної скарги 2643,00 грн. (а.с. 104) = 4405,00 грн.* сума задоволених позовних вимог Банку 1698,64 грн./сума заявлених позовних вимог Банку 52560,53 грн.).
Керуючись ст.ст. 7, 12, 81-82, 89, 141, 367, 369, 371-372, 374- 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.
Рішення Енергодарського міського суду Запорізької області від 02 серпня 2019 року у цій справі в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати.
Ухвалити у цій частині нове судове рішення.
Позов АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (ЄДРПОУ 14360570) заборгованість у розмірі 1698,64 грн. заборгованості за кредитом.
В іншій частині вимог Банку про стягнення з відповідача тіла кредиту відмовити з інших правових підстав.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (ЄДРПОУ 14360570) судові витрати, пов`язані із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій, у розмірі 142,36 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 09.01.2020 року.

Головуючий суддя	Суддя	Суддя	
Гончар М.С. 	Подліянова Г.С.	Кримська О.М.