Дата документу 21.01.2020 Справа № 336/5144/16-ц

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 336/5144/16                                        Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
№ 22-ц/807/130/20                                        Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Бєлки В.Ю.
                       Онищенко Е.А.
секретар:                Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національно поліції України у Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ

В серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного Управління Національно поліції України у Запорізькій області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на теперішній час в провадженні СВ Шевченківського ВП Дніпровського відділення поліції Національної поліції України в Запорізькій області перебувають кримінальні провадження,в яких він є особою,потерпілою від злочину.
Так,по кримінальному провадженню № 12014080080004511 за ч.1 ст.382 КК України від 12.12.2014 р. до теперішнього часу слідчих дій фактично не проводиться,процесуальних рішень не приймається,досудове розслідування зводиться до того,що слідчим систематично приймаються постанови про закриття кримінального провадження,які за скаргами ОСОБА_1 скасовуються в судовому порядку,наразі слідство припинилось взагалі.
Бездіяльність слідчого та процесуальних прокурорів встановлена ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду м.Запоріжжя,судом надсилались листи до Генеральної прокуратури України, прокуратури області, УМВС України в Запорізькій області та Головного управління Національної поліції в Запорізькій області з інформуванням про бездіяльність слідчого.
Незважаючи на це,слідчим 06.10.2016 р.в черговий раз була винесена постанова про закриття кримінального провадження,про яку він не повідомив позивача,про закриття кримінального провадження ОСОБА_1 дізнався з відповіді прокуратури області,а 18.11.2016 р. Шевченківським районним судом м.Запоріжжя постанова слідчого Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області Бурцева А.Ю. від 06.10.2016 р. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12014080080004511 від 12.12.2014 р. за скаргою ОСОБА_1 була скасована.
Інше кримінальне провадження внесено до ЄРДР за № 1201308008000232 за ч.3 ст.185 КК України від 20.03.2013 р.,під час досудового розслідування по вказаній справі слідчим взагалі слідчих дій не проводиться.
Вказані протиправні дії з боку працівників Шевченківського відділу Дніпровського відділення Національної поліції в Запорізькій області, співробітники якого підпорядковані Головному управлінню Національної поліції в Запорізькій області, завдали йому моральної шкоди, яка полягає у тому, що позивач змушений витрачати свій час на поновлення справедливості у законний спосіб, це викликає зневіру в справедливість, у зв`язку з чим він вимушений був змінити свій звичний спосіб життя, постійно відчувати стреси та нервування.
Завдану моральну шкоду позивач оцінив в 150 000 грн..
На підставі зазначеного просив стягнути з відповідача на його користь 150 000 грн. моральної шкоди.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2019 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державної Казначейської служби України шляхом безспірного списання з рахунку,на якому обліковуються кошти державного бюджету ,передбачені на державні видатки за бюджетною програмою КПКВК 3504030 на відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання,досудового слідства,прокуратури і суду,на користь ОСОБА_1 реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ,мешкає за адресою АДРЕСА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 10000(десять тисяч )гривень.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Державна казначейська служба України подала до суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 30.12.2009 р. Шевченківським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 12013080080002321 за фактом вчинення невстановленою особою крадіжки належного ОСОБА_1 майна з приміщення будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_2 за ч.3 ст.185 КК України.
На підставі окремої ухвали Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 12.12.2014 р. органом досудового розслідування Шевченківським ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області проводиться досудове розслідування кримінального провадження № 12014080080004511 за фактом невиконання ОСОБА_2 судового рішення про усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні земельною ділянкою по АДРЕСА_2 ,за ч.1 ст.382 КК України.
Позивачем неодноразово оскаржувались бездіяльність (дії) слідчого та постанови про закриття кримінального провадження, які були скасовані, а дії (бездіяльність) слідчого визнавались незаконними (т.1 а.с.41, 42-45, 47зв., 53-54, 71, 77-78, 93, 102-104, 200-202, 211).
Досудові розслідування у вказаних кримінальних провадженнях тривають, підозра жодній особі оголошена не була, остаточне рішення не прийнято.
Відтак, як правильно зазначив суд першої інстанції судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено протиправну бездіяльність службових осіб Шевченківського відділення поліції Дніпровського ВП, яке не є самостійною юридичною особою, проте входить до структури Головного управління Національної поліції в Запорізькій області.

Бездіяльність службових осіб та відсутність ефективного розслідування мають наслідком порушення розумних строків досудового розслідування, не вручення ОСОБА_1 процесуальних документів, відсутність його інформування про хід розслідування,ігнорування його клопотань про проведення слідчих дій.

Судом першої інстанції було встановлено, що листування органів поліції та прокуратури як з позивачем, так і з тими органами, яким його заяви надсилались за належністю, наповнене виключно формальним змістом, по суті є відписками, які лише підтверджують викладені позивачем обставини про те, що з боку органів поліції дієвих заходів для організації ефективного розслідування не вживалося,а за його зверненнями ініціювалося подальше зайве листування.
Окремі слідчі дії,які проводились з періодичністю раз на рік,мали місце лише після надходження чергових скарг позивача, для кримінальних проваджень їх результати практичного значення не мали.
Внаслідок цього позивач протягом з 30.12.2009 р. у кримінальному провадженні № 12013080080002321 та з 12.12.2014 р.у кримінальному провадженні № 12014080080004511 як особа,що потерпіла від злочинів,до цього часу результату не отримав.

При вирішенні питання про задоволення позову, суд першої інстанції правомірно послався на полоення ст. 56 Конституції України, за якими кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами, діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173,1174 цього Кодексу).

Оскільки у справі з`ясовано, що підставою для відшкодування шкоди є встановлена ухвалами Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 20.03.2014 р., 05.11.2014 р., 12.10.2015 р. , від 11.12.2015 р., від 09.06.2016 р., від 15.08.2016 р., 22.09.2016 р., від 18.11.2016 р. (т.1 а.с. 53-54, 71, 77-78, 93, 102-104, 200-202, 211) бездіяльність слідчих органів під час досудових розслідувань по кримінальним провадженням № 12014080080004511 та № 12013080080002321 посадових та службових осіб Шевченківського РВ УМВС України у Запорізькій області, Шевченківського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного управління Національного поліції в Запорізькій області,  то відсутні спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України.
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Зазначений висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі №6/440цс16.

Тож посилання у апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно ототожнив поняття держава та держана казначейська служба є безпідставними.
Також безпідставними є доводи про недоведеність моральної шкоди.

Судом першої інстанції визначено розмір моральної шкоди з огляду на засади розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

За ч. 1 ст. 23ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Суд першої інстанції виходив з природно-правового уявлення про право людини на відшкодування моральної шкоди. Це виявляється, головним чином, у посиланні на міркування справедливості як головного мотиву присудження відповідної компенсації , а крім того - у самій формі констатації факту заподіяння немайнових втрат та особливостей їх індивідуального вияву, оскільки судове рішення постає як практичне втілення принципу розумності, результат об`єктивної, всебічно зваженої оцінки обставин справи у їх сукупності.
Усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

За матеріалами справи суд першої інстанції констатував, що позивач внаслідок бездіяльності з боку уповноваженого державного органу зазнав душевних страждань,а неспроможність передбачених законом процедур забезпечити йому захист законних прав за дев`ять років досудового розслідування кримінального провадження породжує недовіру до Держави в цілому та призводить до відчуття безсилля, приниження гідності людини у боротьби з процедурами,що наповнені лише формальним змістом, необхідності витрачати додаткові зусилля на подолання таких штучно створених перешкод шляхом судового захисту його прав. 

Розмір моральної шкоди, визначений судом не викликає сумніву у обґрунтованості та не є завищеним огляду на фактичні обставини справи.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства. 

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були  допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27 серпня 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 січня 2020 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        В.Ю. Бєлка

       Е.А. Онищенко