Постанова                                                 
Іменем України
 
13 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 344/10313/19
провадження № 61-19774св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 червня 2019 року у складі судді Шамотайло О. В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Максюти І. О., Василишин Л. В., Матківського Р. Й.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог та заяви про забезпечення позову
 
10 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.
 
Позовна заява мотивована тим, що протягом 2016-2017 між ним та відповідачами були укладені усні договори позики, він свої зобов`язання щодо надання в позику коштів виконав належним чином, а от відповідачі свої зобов`язання щодо повернення отриманих в позику коштів належним чином не виконують, у зв`язку з чим у них утворила заборгованість перед ним.
 
У зв`язку з чим позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку на його користь заборгованість за договорами позики з урахуванням інфляційних втрат в розмірі 1 291 242,26 грн.
 
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 червня 2019 року відкрито провадження у справі.
 
Одночасно із поданням позовної заяви, позивач також звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, а саме: однокімнатну квартиру, що розташована на АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 
06 лютого 2015 року № 33233363 та до дня набрання чинності рішенням у цій справі заборонити будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо вказаного нерухомого майна.
 
Заява про забезпечення позову мотивована тим, що відповідачі отримані в позику кошти не мають наміру повертати, оскільки на його неодноразові вимоги про повернення цих коштів не реагують. Крім того, останнім часом відповідачі у справі фактично не проживають за своїм місцем реєстрації, телефонного або якось іншого зв`язку у нього з ними не має та під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12018090010001513 встановити їх місцезнаходження не вдалося, то у позивача виникають сумніви стосовно того, що вони взагалі збираються йому їх повертати. Крім того, нерухоме майно, яке було у власності ОСОБА_2 , який з 06 грудня 2017 року виїхав за межі території України, вже відчужене, тому у нього виникають сумніви, що й ОСОБА_3 , яка досить часто виїздить за межі України, має намір продати квартиру 
АДРЕСА_1 , тому невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробить неможливим виконання рішення суду у цій справі.
 
У зв`язку з викладеним позивач просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту та заборони будь-яким засобом, або у будь-який спосіб вчиняти дії щодо квартири АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст судових рішень
 
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 10 червня 2019 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.
Накладено арешт на майно до завершення строків, визначених статтею 158 ЦПК України, а саме: однокімнатну квартиру на АДРЕСА_1 , що належить на підставі свідоцтва про право власності від 06 лютого 2015 року № 33233363 - відповідачу ОСОБА_3 .
До набрання чинності рішенням у справі заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо майна, а саме: однокімнатної квартири на АДРЕСА_1 , що належить на підставі свідоцтва про право власності від 06 лютого 2015 року № 33233336 - відповідачу ОСОБА_3 .
 
Судові рішення мотивовані тим, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити виконання рішення суду, або зробити його неможливим, тому з урахуванням принципу співмірності, визначеної у ціни позову, заява про забезпечення позову підлягає задоволенню шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить відповідачу  ОСОБА_3 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій належним чином не встановили обставин, які мають значення для правильного вирішення заяви про забезпечення позову. Зокрема вказує на те, що суди обох інстанцій не надали належної оцінки обґрунтованості доводів ОСОБА_1 щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом такої позовної вимоги, імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів, не встановив з яких підстав поданий позов та з приводу чого виник спір між сторонами. Також вказує про те, що суд першої інстанції взагалі в оскаржуваній ухвалі вказав, що ним вбачається, що між сторонами у справі виник спір щодо поділу спільно нажитого за час шлюбу майна, а суд апеляційної інстанції на вказані її доводи належним чином не відреагував. Наголошує на тому, що суди обох інстанцій навіть не встановили, яким саме чином вона вживає заходів до можливого невиконання рішення суду чи утруднення його виконання, оскільки позивачем не надано доказів, які не стосуються заявлених ним ризиків невиконання чи утруднення виконання рішення суду у разі ухвалення рішення на його користь.
 
Доводи інших учасників справи
 
У відзиві ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_3 вказано, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення на його користь солідарно з відповідачів грошових коштів у розмірі 1 291 242,26 грн, з тих підстав, що останні шляхом зловживання його довірою отримували від нього грошові кошти, привласнили їх, не маючи наміру повертати для надання своїм діям вигляду законності засвідчували даний факт своїми особистими підписами та рукописними записами (а. с. 3-9).
 
Одночасно з поданням позовної заяви позивач подав заяву про забезпечення позову посилаючись на те, що існує реальна загроза невиконання судового рішення, яке може бути прийняте у випадку незастосування заходів забезпечення позову, оскільки відповідачі з грудня 2017 року фактично не проживають за місцем своєї реєстрації, не виявляють наміру повернути свій борг, з ними немає жодного зв`язку (а. с. 63-65).
 
Також судами встановлено, що згідно даних системи «Аркан» відповідач ОСОБА_2 перетнув державний кордон 06 грудня 2017 року та по даний час не повернувся на територію України, на зв`язок не виходив (а. с. 66).
 
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав, сформованої 
19 лютого 2019 року накладено арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру 
АДРЕСА_3 , що належать ОСОБА_2 (а. с. 67-70).
 
Відповідач ОСОБА_3 є власником однокімнатної квартири за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується інформаційною довідкою з державного реєстру від 10 травня 2019 року (а. с. 72).
 
З паспортних даних ОСОБА_3 судами було встановлено, що вона періодично здійснює виїзд за межі України, що підтверджується відмітками, наявними у її паспорті (а. с. 84-86).
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року                  № 460-ІХ установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга в частині видачі дубліката виконавчого листа не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).
 
Згідно з частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
 
Частиною третьою статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
 
Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову.
 
При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
 
Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
 
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).
 
Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
 
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
 
Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
 
При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
 
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
 
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
 
Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.
 
На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі 
№ 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.
 
Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
 
ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).
 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 331/3944/18 (провадження № 61-11311св19), підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає.
 
З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами виник спір про стягнення заборгованості, ціна позову становить 1 291 242,26 грн, позивач обґрунтовано навів припущення про те, що відчуження відповідачем ОСОБА_3 майна, яке належить останній, виключить можливість в майбутньому виконати рішення суду шляхом забезпечення виконання боргових зобов`язань за рахунок майна відповідача, в разі ухвалення судом рішення на користь позивача. 
 
Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Невжиття таких заходів забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій. Будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу.
 
Також суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку стосовно того, що накладення арешту на вказане майно не позбавляє відповідача права володіння та користування цим майном, а лише гарантує збереження права власності на нього за відповідачем до ухвалення рішення суду по суті спору.
 
Доводи касаційної скарги щодо відсутності фактів можливого ускладнення чи унеможливлення виконання судового рішення висновків судів не спростовують, оскільки заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.
 
Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі наданих доказів та у відповідності із встановленими фактичними обставинами справи, дійшли правильного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.
 
Інші доводи, наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржниками норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК Українивиходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положеннязаконодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області                                 від 10 червня 2019 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду                   від 15 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           А. А. Калараш
 
 С. Ю. Мартєв
 
 Є. В. Петров