ПОСТАНОВА
Іменем України
18 лютого 2020 року 
Київ
справа №826/891/17
адміністративне провадження №К/9901/46083/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Жука А. В.,
суддів: Мартинюк Н. М., Мельник-Томенко Ж. М., 
розглянувши в попередньому засіданні адміністративну справу  №826/891/17
за позовом громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві,    про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.01.2018 (постановлене у складі колегії суддів: головуючий суддя Федорчук А.Б., судді Качур І.А., Келеберда В.І.) та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2018, постановлену у складі колегії суддів: (головуючий суддя - Сорочко Є. О., судді: Літвіна Н.М., Федотов І. В.)
в с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1. У січні 2017 року громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві, в якому просила: 
- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України №616-15 від 02.12.2016 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
2. В обґрунтування позову зазначає, що вона має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за ознакою віросповідання, а саме релігійну діяльність свого чоловіка. Таким чином, оскільки підставами для залишення в Україні   є загроза життю, безпеці та свободі, то позивач вважає, що відповідає передбаченим п. 1 або п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» умовам для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Вважаючи рішення Державної міграційної служби України №616-15 від 02.12.2016 про відмову у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, неправомірним та необґрунтованим, ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогою про його скасування.
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
3. Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.01.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2018, в задоволенні позову відмовлено.
4. Відмовляючи в позові, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що позивач не надала суду аргументованих доводів чи важливих фактів, які б підтверджували її побоювання у релігійних та/або політичних переслідуваннях та наявності загрози її життю чи здоров`ю з цих підстав. 
5. Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що посилання позивача на матеріали із загальнодоступних засобів масової інформації (повідомлення (звіти) міжнародних неурядових правозахисних організацій та ін.) не свідчить про наявність умов, визначених п. 1 або п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки наведена в них інформація про негативну оцінку правлячого режиму в Дагестані та випадки порушення прав людини носить або загальний неопосередкований характер, або не стосується конкретно позивача.      
6. Крім того, судом першої інстанції зроблено висновок про те, що в матеріалах справи відсутні документальні підтвердження фактів ведення позивачем активної опозиційної діяльності на території країни походження, а тому виникають сумніви щодо того, що суб`єктивні переконання останньої могли призвести до переслідувань на політичному або релігійному підґрунті.
7. Також судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у матеріалах справи відсутні докази, що позивачка переслідувалася в Російській Федерації за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. 
8. Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про те, що позивач звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з метою легалізації на території України, а також позивачка має ознаки економічного мігранта, яка добровільно залишила свою країну, керуючись причинами особистого характеру. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
9. У березні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 .
У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.01.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2018 скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.
II. АРГУМЕНТИ СТОРІН
10. Аргументи сторони, яка подала касаційну скаргу: - скаржник вважає, що суди попередніх інстанції при розгляді справи неправильно застосували норми матеріального та процесуального права. 
11. Крім того, скаржник зазначив, що судами попередніх інстанції при розгляді справи не враховано, що у позивача є обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою віросповідання та внаслідок систематичного порушення прав людини в Російській Федерації. 
12. Водночас представник ДМС України у запереченні вказує на безпідставність касаційної скарги і просить залишити її без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін. 
IІI. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ
13. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою Російської Федерації, народилась в Республіці Дагестан, м. Каспійськ, за національністю даргінка, за релігійними переконаннями - мусульманка.
14. Позивач залишила країну громадянської належності 15.06.2014 та легально перетнула державний кордон України 29.07.2015.
15. Згідно анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №388 від 27.10.2015, позивач повідомила, що боїться повертатись до країни свого походження - Російської Федерації з політичних та сімейних причин, оскільки її чоловік переслідувався співробітниками ФСБ за участь в благодійному фонді «Солідарність».
16. Відповідно до наказу №1006 від 16.11.2015 ГУ ДМС України в м. Києві прийняті в оформлення документи позивача для вирішення питання про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
17. За результатами розгляду особової справи позивача та поданої заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України в м. Києві 18.10.2016 оформлено висновок із рекомендацією відмовити їй у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
18. У висновку ГУ ДМС України в м. Києві від 18.10.2016 вказано, що: 
- при подачі заяви, шукач захисту на підтвердження своїх слів не додав до матеріалів особової справи жодних матеріалів, документів, які б підтверджували викладені в заяві твердження, що свідчить про досить низьку вірогідність зазнати шкоди при поверненні до країни громадянської належності; 
- аналіз матеріалів особової справи в контексті ситуації в країні громадянської належності дозволяє зробити висновок, що заявниця не обґрунтувала неможливість повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідування за ознаками, визначеними Женевською Конвенцією про статус біженця 1951 року та ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Серед тверджень, які надала заявниця, вона не навела реальних фактів свого переслідування в країні громадянської належності; 
- особова справа чоловіка заявниці була припинена у зв`язку з залишенням території України. Відповідно до листа благодійного фонду «Право на захист» від 15.08.2016 №317 зазначено, що чоловік заявниці (о/с №2015 KYIV039) знаходиться за межами України, а саме в Республіці Сербія. 
- у заявниці не було жодних проблем із владою Російської Федерації, тому можна вважати, що їй не загрожує застосування смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання від провладних структур. Заявниця не навела жодних конкретних фактів поганого поводження з боку будь-якого агента на території РФ, як і не довела фактів особистої загрози або переслідування.
19. Рішенням Державної міграційної служби України №616-15 від 02.12.2016 відмовлено у визнанні громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
20. ГУ ДМС України в м. Києві на адресу позивача відправлено повідомлення №308 від 20.12.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку із відсутністю умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI. 
21. Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням відповідача позивач звернулася  в суд за захистом свого порушеного права.
IV. РУХ АДМІНІСТРАТИВНОЇ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ
22. Ухвалою Верховного Cуду від 27.03.2018 було відкрито провадження в адміністративній справі № 826/891/17 за касаційною скаргою громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.01.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2018.
23. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.03.2018 для розгляду справи №826/891/17 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя: Шарапа В.М., суддів: Бевзенко В.М., Желтобрюх І.Л.
24. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.06.2019 для розгляду справи № 826/891/17 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Жук А.В., суддів: Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.
25. Ухвалою судді Верховного Суду від 17.02.2020 дану адміністративну справу призначено до попереднього касаційного розгляду.
ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ 
(в редакції на час виникнення спірних правовідносин)
26. Кодекс адміністративного судочинства України.
26.1. Статтею 327 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів", що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - КАС України), обумовлено, що судом касаційної інстанції в адміністративних справах є Верховний Суд.
26.2. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
26.3. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
27. Конституція України.
27.1. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
28. Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
28.1. Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні врегульовано Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".
28.2. Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 вказаного Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.
28.3. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" довідка про звернення за захистом в Україні - це документ, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.
28.4. Частиною сьомою статті 7 вказаного Закону встановлено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
28.5. За змістом статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання. 
У разі прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, продовжує строк дії довідки про звернення за захистом в Україні.
У разі використання особою права на оскарження центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, до прийняття рішення за скаргою залишає на зберігання документи, що посвідчують особу заявника, та інші документи.
28.6. Частиною одинадцятою статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
28.7. Виходячи зі змісту статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
29. Конвенція про статус біженців 1951 року.
29.1. Положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
30. Керівництво з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців.
30.1. Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
30.2. Згідно положень пункту 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
V. ПИЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
31. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що у відповідача наявний обов`язок при розгляді документів заявника, перевіряти обставини, які надають підстави віднести особу до категорії осіб, які можуть бути визнані біженцями або потребують додаткового захисту або встановити належність заяви, як такої, що носить характер зловживання.
32. При цьому заявник, в свою чергу, не зобов`язаний обґрунтовувати кожну обставину своєї справи беззаперечними матеріальними доказами і має доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів, на яких ґрунтується заява про надання статусу біженця, оскільки особи, які шукають статусу біженця, позбавлені в силу тих чи інших обставин можливості надати докази в підтвердження своїх доводів. Ненадання документального доказу усних тверджень не може перешкоджати прийняттю заяви чи прийняттю позитивного рішення щодо надання статусу біженця, якщо такі твердження співпадають із відомими фактами, та загальна правдоподібність яких є достатньою. Правдоподібність встановлюється, якщо заявник подав заяву, яка є логічно послідовною, правдоподібною та не суперечить загальновідомим фактам і, отже, викликає довіру.
33. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з такого. 
34. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що позивач легально прибула до України 29.07.2015 не з країни громадянської належності  (Російської Федерації), а з території третьої країни (Марокко). Протягом трьох місяців перебувала на території України та до міграційного органу не зверталася.
35. Також судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у позивачки відсутні документальні підтвердження того, що остання підпадає під будь-яке насилля чи переслідування у власній країні. 
36. Згідно матеріалів справи позивач зазначала, що з 2014 року проживала в Турецькій Республіці, через побоювання бути поверненими на батьківщину 07.04.2015 виїхала в Марокко (Касабланка). У липні 2015 року позивач із сім`єю вилетіла в Туніс, а 24.05.2015 при поверненні в Марокко у позивачки та її чоловіка забрали документи. 29.07.2015 позивач з чоловіком перетнули державний кордон України. 
37. Колегія суддів Верховного Суду зазначає, що позивачка з чоловіком прибула на територію України у 2015 році з території третьої країни, тобто до перетину державного кордону України перебувала у третіх безпечних країнах та за захистом у цих країнах не зверталася.   
Таким чином звернення позивача за міжнародним захистом не пов`язано із ситуацією громадянської належності позивача, так як перебуваючи у третіх безпечних країнах (Марокко, Турецька Республіка), позивач не зверталася за наданням притулку або за наданням статусу біженця.
Подібна правова позиція уже була висловлена Верховним Судом у постанові від 15.07.2019 у справі №803/1617/16 (провадження №К/9901/22602/18).
38. Згідно анкети особи, яка звернулась із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №388 від 27.10.2015, позивач повідомила, що боїться повертатись до країни свого походження - Російської Федерації з політичних та сімейних причин, оскільки її чоловік переслідувався співробітниками ФСБ за участь в благодійному фонді «Солідарність». Разом з тим, на час судового розгляду судами встановлено, що чоловік заявниці покинув територію України та перебував на території Республіки Сербія. 
Крім того, дані про наявність фактів переслідування позивачки на території Російської Федерації у матеріалах справи відсутні. 
39. Враховуючи наведене колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань у країні походження не є обґрунтованими, за відсутності фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними, також в матеріалах справи відсутні докази загрози життю позивача, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою віросповідання та внаслідок систематичного порушення прав людини в Російській Федерації, з огляду на встановлені обставини.
40. Водночас, відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення враховано факт відсутності у позивача будь-яких документальних підтверджень повідомленої інформації про можливе переслідування в Російській Федерації. При перевірці об`єктивної та суб`єктивної сторони обґрунтованого побоювання стати жертвою переслідувань, відповідачем не було встановлено наявність фактичних доказів того, що ці побоювання позивача є реальними.
41.Таким чином, ДМС України зроблено вірний висновок про те, що позивач не бажає повертатись до країни своєї громадської належності з причин, що не мають конвенційних ознак, за наявності яких особу можна визнати біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
42. За такого правового врегулювання та обставин справи, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про обґрунтованість оскаржуваного рішення, оскільки позивач за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувався, до перетину державного кордону України перебувала у третіх безпечних країнах та за захистом у цих країнах не зверталася, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджуються. 
43. Доводи ж касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи.
44. Посилання позивачки у касаційній скарзі на необґрунтованість оскаржуваного рішення відповідача та відсутність спростування її тверджень колегія суддів Верховного Суду вважає безпідставними, оскільки як встановлено з матеріалів справи відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, належним чином дослідив, який рівень небезпеки для позивача існував на момент залишення ним країни походження, в тому числі, з урахуванням країни походження позивача та проаналізував належним чином інформацію, повідомлену позивачем в заяві про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, анкеті та протоколах співбесід.
45. З огляду на викладене, відповідач, приймаючи оскаржуване рішення відносно позивача діяв в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" з додержанням принципів чинного законодавства яке регулює вказану сферу правовідносин.
46. Враховуючи наведене, висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
47. Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ :
1. Касаційну скаргу громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.01.2018 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2018 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

...........................

...........................

...........................

Жук  А. В.
Мартинюк Н. М.
Мельник-Томенко Ж. М.
Судді Верховного Суду