03.03.20
22-ц/812/245/20
Справа № 487/5705/16-ц
Провадження № 22-ц/812/245/20
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.     
П О С Т А Н О В А
Іменем України
27 лютого 2020 року                                                                                       м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ 
головуючого – Яворської Ж.М.,
суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,
із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,
за участю представника позивача - Семененка В.Б.,
відповідача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу
ОСОБА_1 
на рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 31 жовтня 2019 року, ухвалене у приміщені цього ж суду головуючим суддею Гаврасієнком В.О., дата складання повного тексту не зазначена, у цивільній справі за позовом Автогаражного кооперативу «Парма» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору – Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «Парма», про витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В
У листопаді 2016 року Автогаражний кооператив «Парма» (далі - АГК «Парма») звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «Парма»( далі - ТОВ Фірма «Парма»), про витребування майна з чужого незаконного володіння та зобов`язання вчинити певні дії. 
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказував, що 23 січня 2016 року рішенням правління АГК «Парма» вирішено повідомити ОСОБА_1 про необхідність звільнення гаражного боксу № НОМЕР_1 , який належить позивачу та використовується відповідачем.
Вказаним рішенням, відповідачу надано строк до 24 лютого 2016 року для повернення незаконного зайнятого майна шляхом зняття замку та винесення усіх його речей. 
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року по справі № 487/1004/16-ц за позовом ОСОБА_1 до АГК «Парма», третя особа ТОВ Фірма «Парма», про визнання рішення правління недійсним, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 05 вересня 2016 року, визнано неправомірність зайняття гаражного боксу № НОМЕР_1 відповідачем ОСОБА_1 та визнано правомірність рішення правління АГК «Парма» від 23 січня 2016 року стосовно свого майна. 
Не зважаючи на вказане, відповідач до теперішнього часу не повернув незаконно зайнятий гаражний бокс № НОМЕР_1 . 
Враховуючи вищевикладене та змінивши підстави позову, позивач остаточно просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 металевий гаражний бокс № НОМЕР_1 на користь АГК «Парма» та зобов`язати останнього повернути металевий гаражний бокс №90 АГК «Парма».
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2019 року позовні вимоги задоволено.
Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 металевий гаражний бокс № НОМЕР_1 розташований на території АГК «Парма» за адресою: м. Миколаїв, вул. Індустріальна, 10.
Зобов`язано ОСОБА_1 повернути АГК «Парма» металевий гаражний бокс № НОМЕР_1 розташований на території АГК «Парма» за адресою: м. Миколаїв, вул. Індустріальна, 10.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АГК «Парма» судові витрати в сумі 1102 грн.42 коп.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції відповідач подав на нього апеляційну скаргу.
Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказував, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, тому просив про його скасування та ухвалення нового судового рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу АГК «Парма», посилаючись на законність рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Третя особа ТОВ Фірма «Парма» правом на подачу відзиву не скористалося.
У суді апеляційної інстанції Ткаченко О.В. підтримав свою апеляційну скаргу, просив про її задоволення, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволені позову.
Представник АГК «Парма» у судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Третя особа ТОВ Фірма «Парма» про дату, час та місце розгляду справи повідомлялося належним чином, про причини неявки суд не повідомило.
В силу ч.2 ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності третьої особи.
Заслухавши суддю доповідача, осіб, що з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду відповідає.
Звертаючись до суду з даним позовом позивач просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 та зобов`язати повернути його металевий гаражний бокс № НОМЕР_1 АГК «Парма», оскільки ОСОБА_1 без відповідно правової підстави користується гаражним боксом № АДРЕСА_1 , який належить кооперативу на прав власності, рішення правління кооперативу від 23 січня 2016 року, яким його було зобов`язано в строк до 24 лютого 2016 року звільнити спірний гараж, винести всі його речі та зняти замки, не виконує.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості вимог позивача, оскільки правові підстави перебування у користуванні відповідача спірної будівлі відсутні.
Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що автогаражний кооператив «Парма» зареєстровано у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних - осіб підприємців 12 листопада 1999 року; вид діяльності - комплексне обслуговування об`єктів (т.1 а.с.52-54).
Відповідно до п.1.1 розділу 1 Статуту АГК «Парма» для розміщення металевих гаражів, затвердженого рішенням загальних зборів членів кооперативної стоянки автотранспортних засобів протокол №1 від 20 вересня 1999 року, зареєстрованого Заводським районним виконавчим комітетом Миколаївської виконавчого комітету 12 листопада №250, цей кооператив - є кооперативною автостоянкою (далі – КАС) для зберігання особистих транспортних засобів громадян, в тому числі металевих гаражів.
Кооперативна автостоянка комплектується із громадян, які внесли внески на відшкодування витрат підприємства Парма» на підготовку та замощення території, будівництво будівель та споруд, підведення інженерних комунікацій( п.1.5 Статуту 1999 р.).
Члени кооперативу мають право встановити на відведеній, відповідно до схеми розміщення, ділянці металевий гараж - бокс певного розміру (п.1.6 Статуту 1999).
Контроль за будівництвом та експлуатацією гаражів(боксів) здійснює правління КАС і уповноважений орган ( п.1.7 Статуту). Аналогічні положення викладені і п.4.2 нової редакції Статуту АГК «Парма, зареєстрованого 10 вересня 2012 року.
Майном кооперативу є рухоме та нерухоме майно (п.2.1 розділу 2 Статуту 1999).
Нерухоме майно кооперативної автостоянки викупається у підприємства «Парма» та представляє собою комплекс із замощення території, будівель та споруд, інженерних мереж. Рухоме майно – це майно, необхідне в процесі його експлуатації, а також для ремонту автотранспортних засобів членів кооперативної стоянки (п.2.4 Статуту 1999).
За умови п.5.1 розділу 5 Статуту, членом кооперативної автостоянки може бути кожний, хто погоджується виконувати цей Статут і повністю зробив вступні внески і внесок в рахунок викупу майна у підприємства «Парма» у розмірі 1/200 частки вартості. Для вступу в члени кооперативної автостоянки до правління подається відповідна заява, визначеної форми. Такі ж вимоги до кандидата в члени кооперативу викладено у п.5.1 Статуту 2012.
Питання щодо прийняття в члени АГК чи виключення із кооперативної автостоянки вирішують загальні збори кооперативу ( п.7.2 Статуту 1999,).
При виключені із членів кооперативної стоянки власник металевого боксу повинен у місячний термін звільнити займану ним площадку, або здійснити відчуження особі, яка бажає стати членом кооперативної автостоянки, сплативши вступний внесок і внесок в рахунок викупу нерухомого майна у підприємства «Парма»( п.5.2).
Крім того, член кооперативної автостоянки має право реалізувати право власності на встановлений бокс при погоджені покупця стати членом кооперативної автостоянки і оформити вступний договір з кооперативною автостоянкою (п.6.2) (т.1 а.с.87-91).
Аналогічні положення викладені і новій редакції Статуту АГК «Парма, зареєстрованого 10 вересня 2012 року.
Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
За положеннями ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ст. 387 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Пунктами 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 передбачено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння.
Зі змісту зазначеної статті випливає, що положення її застосовуються у випадку наявності таких обставин у сукупності:
набуття або зберігання особою майна здійснено без правової підстави або така підстава відпала;
набуття або зберігання майна було здійснено за рахунок іншої особи;
безпідставне набуття або зберігання майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
При цьому під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівки закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2 ст. 11 ЦК України.
У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Відповідно до протоколу засідання правління АГК «Парма» від 11 березня 2008 року вирішено виключити із кооперативу, у зв`язку з перенесенням і демонтажем металевого гаражу, належного ОСОБА_2 . Замість його гаражу встановити господарський гараж кооперативу АГК «Парма» (відповідно до договору від 22 серпня 1993 року) та присвоїти йому порядковий номер №90 (т.1 а.с.98).
Положеннями п.12.2 Статуту АГК «Парма, зареєстрованого 10 вересня 2012 року, визначено, що правління кооперативу має право, в тому числі, укладати договори і здійснювати інші заходи, що відповідають інтересам кооперативу( т.1 а.с.183-189).
23 січня 2016 року рішенням правління АКГ «Парма» відповідача ОСОБА_1 зобов`язано звільнити займаний ним гаражний бокс № НОМЕР_1 , який належить кооперативу в строк до 24 лютого 2016 року, надавши йому можливість винесення усі свої речі та зняти замок( т.1 а.с.5).
Із матеріалів справи вбачається і це підтверджується сторонами, що спірний металевий гаражний бокс № НОМЕР_1 у АГК «Парма» був переданий ОСОБА_1 у користування за усною домовленістю безпосередньо з попереднім головою правління кооперативу ОСОБА_3 , без прийняття відповідного рішення уповноваженими органами управління кооперативу. 
ОСОБА_1 не приймався у члени даного кооперативу відповідно до затвердженого Статуту порядку. Письмового договору оренди спірної споруди з кооперативом не укладав.
Ні норми Закону України «Про кооперацію», ні відповідні приписи Статуту кооперативу не встановлюють правових підстав виникнення права постійного користування боксом у кооперативі, у тих випадках, коли користування здійснюється без прийняття відповідних рішень органів управління кооперативу, незалежно від часу фактичного користування.
Усуді апеляційної інстанції, допитаний в якості свідка ОСОБА_1 підтвердив, що йому у 2007 році було надано саме гаражний бокс № НОМЕР_1 , а не місце під таку споруду і саме з цього часу він користується ним. 
Факт встановлення точної дати передачі гаражу у користування відповідачу вирішального значення не має, адже в кооперативі право користування гаражним боксом виникає лише після прийняття в члени кооперативу.
А за відсутності такого рішення, фактичне тривале користування цією спорудою, незалежно від строку, є неправомірним.
Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2016 року, яке ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 05 серпня 2016 року та постановою Верховного Суду від 15 березня 2018 року залишено без змін, встановлено, що ОСОБА_1 не набув права користування спірним гаражем, а відтак рішення правління про зобов`язання звільнити неправомірно зайнятий гараж є законним (т.1 а.с.6-7,8-13, т.2 а.с.111-113).
Підстави звільнення від доказування визначені ст.82 ЦПК України.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Таким чином, встановлені у вищевказаному рішення суду першої інстанції обставини мають преюдиційне значення при вирішенні даного спору.
Аналізуючи зазначені норми права та враховуючи обставини даної справи, колегія суддів констатує, що позивач є власником спірного гаражного боксу № НОМЕР_1 , факт вибуття майна з його володіння поза його волею, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння цим майном.
Доказів на спростування вищенаведеного матеріали справи не містять.
На підставі викладеного, враховуючі усю сукупність доказів наведених вище, колегія суддів приходить до висновку про доведеність позивачем факту того, що ОСОБА_1 , не будучи членом кооперативу, знаючи про безпідставне утримання у своєму користуванні спірного гаражу, відмовляється повернути його власникові.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу.
Враховуючи вищевикладене та те, що відповідач ОСОБА_1 незаконно володіє гаражним боксом № НОМЕР_1 в АГК «Парма», останній підлягає витребуванню у нього та поверненню позивачу.
Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, висновків суду першої інстанції не спростовують, відповідачем не доведено правових підстав його користування гаражем та не спростовано права власності позивача на це майно.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Враховуючи вищенаведене та в силу ст.375 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381,382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2019 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий                                                                                         Ж.М. Яворська  
                                                                                       
Судді                                                                                                     Т.М. Базовкіна

                                                                               Т.Б. Кушнірова
Повний текст постанови складено 03 березня 2020 року.