Справа № 301/395/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        18 лютого 2020 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючої     –   судді Кожух О.А.,
суддів             –   Джуги С.Д., Куштана Б.П.,
за участі секретаря –  Юрочко А.П.  
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду від 02 травня 2019 року (головуючий суддя Маркович І.І.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що згідно розписки від 16.03.2017 ОСОБА_1 отримав від нього у борг кошти в сумі 6500,00 доларів США та 3500,00 євро, та зобов`язався сплатити 60 % на місяць від суми позики та повернути суму коштів до 16.06.2017, яка складає загалом 7670,00 доларів США та 4130 євро.
Умови договору позики позичальник у встановлений строк не виконав та борг не повернув.
Вказував, що розмір відсотків у межах строку дії договору за період із 16.03.2017 по 16.06.2017 становить відповідно 1170,00 доларів США та 630,00 євро.
Крім цього, за період із 17.06.2017 по 15.02.2019 (момент пред`явлення позову), позивачем обчислено розмір відсотків за прострочення користування позиченими коштами на рівні облікової ставки НБУ, у сумі відповідно 1716,27 доларів США та 924,15 євро.
Посилаючись на дані обставини, просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики, у загальній сумі 409 607,15 грн., що є еквівалентом 9386,27 дол. США та 5054,15 євро (з яких: 6 500,00 дол. США – сума основного боргу, 1170,00 дол. США - відсотки за три місяці користування коштами, 1716,27 дол. США - відсотки за прострочення користування позиченими коштами; 3 500,00 євро - сума основного боргу, 630,00 євро - відсотки за три місяці користування коштами, 924,15 євро - відсотки за прострочення користування позиченими коштами). Також просив стягнути судовий збір у розмірі 4096,07 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн.
У відзиві на позовну заяву відповідач визнав позовні вимоги в частині стягнення суми боргу та відсотків у розмірі 7670,00 доларів США та 4130 євро та заперечив проти задоволення вимог про стягнення нарахованих відсотків за прострочення користування позиченими коштами у сумі 1716,27 доларів США та 630,00 євро, а також заперечив стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 5000 грн.
Рішенням Іршавського районного суду від 02.05.2019 позов ОСОБА_2 задоволено. 
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики, у загальній сумі 409607,15 гривень, що становить еквівалент 9386,27 доларів США та 5054,15 євро (з яких: 6 500,00 доларів США - сума основного боргу, 1170,00 доларів США - відсотки за три місяці користування, 1716,27 доларів США - нараховані відсотки за прострочення користування позиченими коштами; 3500,00 євро - сума основного боргу, 630,00 євро - відсотки за три місяці користування позиченими коштами, 924,15 євро - нараховані відсотки за прострочення користування позиченими коштами).
 Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 4096,07 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.
На це рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в частині задоволення вимог про стягнення нарахованих відсотків за прострочення користування позиченими коштами (1716,27 доларів США та 630,00 євро) та в частині стягнення витрат на правничу допомогу.
Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення в цій частині скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні вимог про стягнення нарахованих відсотків за прострочення користування позиченими коштами (1716,27 доларів США та 630,00 євро) та у стягненні витрат на правничу допомогу – відмовити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що облікова ставка НБУ встановлюється виключно для національної валюти України – гривні, законодавством не передбачено її встановлення для іноземної валюти, а право позикодавця вимагати стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ може бути реалізоване, якщо позика отримана у гривні; витрати на правничу допомогу не підтверджені документально.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача – Куруц А.А. – просив рішення місцевого суду залишити без змін.
Сторони та представник апелянта в судове засідання апеляційного суду в черговий раз не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник апелянта ОСОБА_3 подав клопотання, в якому просив відкласти розгляд справи, оскільки не може з?явитись в судове засідання за станом здоров?я. Оскільки попереднє судове засідання було відкладено також за клопотанням ОСОБА_3 , який не з?явився в судове засідання також за станом здоров?я, а неявка представника не є поважною причиною неявки самого апелянта, колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглянула справу за відсутності апелянта та його представника. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Статтею 1047 ЦК визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно він суми. 
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Встановлено судом, вбачається з матеріалів справи та визнається сторонами, що 16.03.2017 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, на підтвердження чого складено розписку (а.с.7). За цим договором позики ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 у борг кошти в сумі 6500,00 доларів США та 3500,00 євро, за які зобов`язався повернути 16.06.2017 із процентами 7670,00 доларів США та 4130 євро, уточнивши, що процентна ставка 60 % місячних.
Умови договору позики позичальник у встановлений строк не виконав та борг не повернув.
ОСОБА_2 вказував, що розмір відсотків за період із 16.03.2017 по 16.06.2017 становить, відповідно 1170,00 доларів США та 630,00 євро, та з урахуванням диспозитивності зазначав, що сума боргу разом із відсотками загалом становить 7670,00 доларів США та 4130 євро, як зазначено у розписці.
ОСОБА_1 визнав позовні вимоги в частині стягнення суми боргу та відсотків у розмірі 7670,00 доларів США та 4130 євро (а.с. 56-58).
Позивачем за період із 17.06.2017 (кінцевий строк зобов`язання) по 15.02.2019 (момент пред`явлення позову) обчислено розмір відсотків за прострочення користування позиченими коштами на рівні облікової ставки НБУ, у сумі відповідно 1716,27 доларів США та 924,15 євро.
На обґрунтування цієї вимоги позивач посилався на ч. 1 ст. 1048 ЦК України, вказував, що договором позики не встановлено розмір процентів після спливу строку його дії, тому такий розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України та підлягає обчисленню до часу пред`явлення позову. 
Встановлено, що предметом спірного договору позики є іноземна валюта - долари США та Євро, та розмір одержання процентів передбачено його умовами.
Задовольняючи вказані позовні вимоги про стягнення процентів за період із 17.06.2017 по 15.02.2019 та визначаючи розмір процентів за користування від суми позики, суд першої інстанції виходив із рівня облікової ставки НБУ.
Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції у цій частині з огляду на таке.
Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Як зазначалось вище, договором позики, укладеним між сторонами, встановлено розмір процентів за користування коштами та встановлено обов`язок боржника повернути суму коштів до 16.06.2017, яка складає загалом 7670,00 доларів США та 4130 євро.
Відтак, договором позики були встановлені розмір процентів та порядок одержання процентів у межах строку дії договору позики – з 16.03.2017 по 16.06.2017. Починаючи з 17 червня 2017 року відповідач мав обов`язок, незалежно від пред`явлення вимоги позивачем, повернути всю заборгованість за договором, в тому числі, проценти, оскільки останні були розраховані у межах строку позики.
Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку позики.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
У вказаній Постанові Великої Палати Верховного Суду викладені правові позиції щодо застосування положень параграфа 1 глави 71 ЦК України, які регулюють відносини саме за договором позики. 
Оскільки договором позики не було передбачено нарахування процентів після 17.06.2017, тому право позичальника нараховувати відсотки, в тому числі, на рівні облікової ставки НБУ - припинилося після спливу визначеного договором строку його дії.
Також колегія зазначає, що Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України – гривні.
Під час вирішення питання про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України, необхідно мати на увазі, що такі проценти нараховуються у разі: 1) якщо у договорі позики не зазначені проценти або не вказано, що він безпроцентний; 2) предметом договору позики є грошові кошти у національній валюті України – гривні; 3) період нарахування процентів від суми позики – є період дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.
Таким чином, у даному випадку позику отримано в іноземній валюті з обумовленою сторонами у ньому умовою щодо розміру процентів від суми позики, і оскільки строк дії даного договору позики закінчився 16.06.2017, то з цього часу у позичальника відсутні підстави нараховувати відсотки за користування коштами, а отже, вимога позивача про стягнення з відповідача відсотків на рівні облікової ставки НБУ поза межами дії договору (за період із 17.06.2017 по 15.02.2019) в сумі 1716,27 доларів США та 630,00 євро є необґрунтованою, а положення частини першої статті 1048 ЦК України щодо визначення відсотків на рівні облікової ставки НБУ – не можуть бути застосовані.
З вимогою про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України позивач не звертався. 
Як встановлено, позика надавалась в іноземній валюті – 6500 доларів США та 3500 євро. 
Як зазначалось вище, статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові), зокрема, грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з чинним законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти – фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання окремих договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. З огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Правові висновки щодо укладення договору позики між фізичними особами у валюті, а також про можливість нарахування та стягнення процентів від суми позики у розмірі, визначеному на рівні облікової ставки НБУ, при укладенні договорів позики у іноземній валюті, викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). відсотків 
Таким чином, оскільки договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено в іноземній валюті, колегія суддів вважає, що з відповідача підлягає стягненню борг за договором позики та відсотки за користування коштами саме у валюті позики, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості слід змінити - стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики 7670,00 доларів США та 4130,00 євро, з яких: 500,00 доларів США - сума основного боргу, 170,00 доларів США - відсотки за три місяці користування коштами, 500,00 євро - сума основного боргу, 630,00 євро - відсотки за три місяці користування коштами. У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення нарахованих відсотків за прострочення користування позиченими коштами у розмірі 1716,27 доларів США та 630,00 євро слід відмовити.
Також апелянт просив відмовити позивачу у стягненні витрат на правничу допомогу в сумі 5000 грн. 
Щодо витрат на правничу допомогу слід вказати наступне.
Між ОСОБА_2 та адвокатським бюро «КУРУЦ І ПАРТНЕРИ» (яке знаходиться в м. Ужгород) було укладено договір про надання правової допомоги від 14.02.2019 (а.с.17-20). До суду першої інстанції було надано Акт № 1 приймання-передачі наданих послуг від 15.02.2019 (а.с.21), відповідно до якого вартість послуг становить 5000 грн, куди включено: - надання правової інформації, консультацій з питань щодо можливості стягнення боргу з ОСОБА_1 – 800 грн; - складання та подання позовної засіви про стягнення боргу та заяви про забезпечення позову – 2200 грн; - представництво інтересів клієнта в Іршавському районному суді, в тому числі витрати, пов`язані з явкою до суду – 2000 грн. Згідно квитанції від 15.02.2019. ОСОБА_2 було сплачено, згідно договору про надання правової допомоги, 5000 грн (а.с.23).
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 заперечував проти стягнення витрат на правничу допомогу, вважаючи, що такі витрати документально не підтверджені. 
Згідно ч. 1, п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір на інші витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України до позовної заяви подається попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат 
Відповідно до частин першої - шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
-розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
-розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
-складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
-часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
-обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
-ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Позивачем було надано до суду першої інстанції докази понесення витрат на професійну правничу допомогу. Враховуючи встановлені обставини, зокрема, що адвокатом Куруц А.А. було складено позовну заяву за заяву про забезпечення позову, яка була розглянута судом першої інстанції, з матеріалів справи вбачається, що адвокат Куруц А.А. з`являвся в судові засідання Іршавського районного суду 28.02.2019, 03.04.2019 та 02.05.2019 (а.с.43, 50, 60-61), колегія суддів вважає, що підстав для відмови у стягнені з відповідача витрат на професійну правничу допомогу – немає. В той же час, оскільки позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню (на 81,69 %), тому такі витрати слід стягнути пропорційно розміру задоволених позовних вимог – в сумі 4084,50 грн. 
При пред`явленні позову ОСОБА_2 було сплачено 4096,07 грн судового збору (а.с. 1). За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив 6144,15 грн. (а.с.71). Оскільки позов підлягає частковому задоволенню (на 81,69 %), а також частковому задоволенню підлягає апеляційна скарга ОСОБА_1  (на 18,31 %), тому з відповідача на користь позивача слід стягнути у відшкодування сплаченого судового збору 3346,08 грн., а з позивача на користь відповідача – 1124,99 грн. 
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній частину судових витрат.
З врахуванням положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути 2221,06 грн. у відшкодування витрат по оплаті судового збору. 
Керуючись ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ст. 381, 382 – 384 ЦПК України, апеляційний суд, –

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Іршавського районного суду від 02 травня 2019 року в частині стягнення нарахованих відсотків за прострочення користування позиченими коштами у розмірі 1716,27 доларів США та 630,00 євро та в частині судових витрат – змінити, виклавши резолютивну частину рішення у новій редакції.
Стягнути зі ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики у сумі 7670,00 доларів США та 4130,00 євро, з яких: 6500,00 доларів США - сума основного боргу, 1170,00 доларів США - відсотки за три місяці користування коштами, 3 500,00 євро - сума основного боргу, 630,00 євро - відсотки за три місяці користування коштами.
У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення нарахованих відсотків за прострочення користування позиченими коштами у розмірі 1716,27 доларів США та 630,00 євро – відмовити.
Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2221,06 грн у відшкодування сплаченого судового збору та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4084,50 грн. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 24 лютого 2020 року.

Головуюча: 

Судді: