Справа № 452/2234/17                                Головуючий у 1 інстанції: Галин В.П. 
Провадження № 22-ц/811/1396/18                        Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Категорія:3

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 січня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського Апеляційного суду в складі:
головуючої - судді Копняк С.М.,
суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.
секретаря - Жукровська Х.І.
з участю апелянта ОСОБА_1 представника апелянта ОСОБА_2 , 
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1  на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області  від 23 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 ,  ОСОБА_5 до Чайковицької сільської ради Самбірського району Львівської області,  ОСОБА_1 про визнання права власності, визнання недійсним рішення  виконкому та визнання заповіту  нікчемним,- 

в с т а н о в и л а:

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили про визнання недійсним рішення виконкому Чайковицької сільської ради Самбірського району Львівської області від 25 жовтня 2007 року № 87 про оформлення права власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 , визнання заповіту нікчемним та визнання за ними права власності на це будинковолодіння. 
Свої позовні вимоги мотивують тим, що між позивачами і померлою сестрою позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 виникли правовідносин довірчої власності на основі договору про управління майном та правовідносин набуття у власність майна за набувальною давністю, а заповіт ОСОБА_6 є нікчемним, оскільки вона не була власником даного будинку і не розпоряджалась ним. 
Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 , ОСОБА_5 до Чайковицької сільської ради Самбірського району Львівської області, ОСОБА_1 про визнання права власності, визнання рішення недійсним та нікчемності заповіту задоволено. 
Визнано недійсним рішення виконкому Чайковицької сільської ради Самбірського району Львівської області від 25 жовтня 2007 року № 87 про оформлення права власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 .
Визнано заповіт ОСОБА_6 , посвідчений Чайковицькою сільською радою Самбірського району Львівської області 11 червня 2001 року у користь ОСОБА_1 щодо спірного будинковолодіння в АДРЕСА_1 » нікчемним.
Визнано за  ОСОБА_3 , ОСОБА_5 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями (будинковолодіння) АДРЕСА_1 . Вирішено питання судових витрат.
Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2018 року оскаржила відповідач ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.
В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що з даним рішенням вона не погоджуюся, вважає таке незаконним та необґрунтованим, оскільки в процесі розгляду справи міськрайонним судом допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи. Окрім того, суд дійшов помилкового висновку щодо недоведеності відповідачем факту належності ОСОБА_6 як спадкодавцю на праві власності спірного будинковолодіння, та відповідно, законність переходу цього права власності на спірне будинковолодіння до відповідача, як спадкоємця за заповітом. Судом також неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють правовідносини довірчої власності та набувальної давності; порушено норми процесуального права.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про виникнення між позивачами і померлою ОСОБА_6 правовідносин довірчої власності на основі договору про управління майном та правовідносин набуття у власність майна за набувальною давністю. При цьому висновки суду є неправильними, суперечливими і виключають один одного.
Зокрема, підставою виникнення у позивачів права власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції помилково вважав давність володіння ними будинком в період з 1984 року і по день смерті сестри позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вважає, що власником будинковолодіння з 2007 року і до моменту смерті була ОСОБА_6 , така була зареєстрована в будинку по АДРЕСА_1 як до, так і після 2007 року брала участь в утриманні будинку. Формальна реєстрація позивачів за постійним місцем проживання у спірному будинку не породжує права власності на відповідний будинок за ними.
Таким чином, є незаперечним фактом, що ОСОБА_6 була єдиним повноправним власником спірного майна і зберігала всі юридичні права згідно з правовстановлюючими документами до дня смерті, а протягом життя могла розпорядитися даним майном на свій розсуд, що і зробила, склавши заповіт на випадок своєї смерті на користь відповідачки ОСОБА_1 , яку з трьохрічного віку виховувала як рідну дочку та все життя разом з нею проживала.
Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що ні суд, ні позивач не врахували ту обставину, що інститут довірчої власності виник лише з набранням чинності новим ЦК України (01.01.2004 року). Відтак, незрозумілою є позиція позивачів про виникнення права довірчої власності ще у 1984 році. Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, на той час такого майна та його власника ще не існувало. Право власності на спірне будинковолодіння вперше зареєстровано 06.12.2007 року і відтоді було закріплене за ОСОБА_6 .
На думку апелянта, виключно з корисливих мотивів позивачі, будучи раніше в неприязних відносинах з ОСОБА_6 , маючи надію, що брат покійної - ОСОБА_3 , після її смерті успадкує спірне будинковолодіння, при наявності спадкоємця за заповітом, надумали версію щодо подачі безпідставного позову до суду, намагаючись ввести в оману суд про належність їм цього будинку, адже під забудову було виділено дві земельні ділянки - окремо ОСОБА_3 та окремо ОСОБА_6 Позивач ОСОБА_3 свій будинок подарував молодшій дочці ОСОБА_7 , а зараз претендує на чужу власність. Дане будинковолодіння фактично складається із двох спарених між собою будинків на окремих земельних ділянках, мають окремий фундамент та входи, окремі господарські будівлі. Свій будинок ОСОБА_6 будувала за свої кошти, вона все життя працювала, вела господарство, вирощувала худобу, свиней, сільськогосподарські культури, а кошти вкладала в будівництво та ще й допомагала позивачам. У позивачів коштів не було, батько відповідачки лікувався від алкоголізму, позивачі фактично були розлучені, спільного господарства не вели, спільного бюджету не мали. ОСОБА_3 жив з відповідачкою та ОСОБА_6 . 
Пояснення допитаних в судовому засіданні свідків не заслуговують на увагу, так як не відносяться до предмету спору. 
Оскільки рішення виконкому Чайковицької сільської ради від 25.10.2007 року № 87 ніхто не оскаржував, ОСОБА_6 на законній підставі були видані правовстановлюючі документи, вона була єдиним повноправним власником цього будинку, а також усього іншого належного її майна. Жодних домовленостей, угод між позивачами та покійною ОСОБА_6 про нібито фіктивність цих документів, не було. Жодної технічної документації, квитанцій, накладних про оплату будівельних матеріалів, проведення будівельних робіт, техніки, майстрів, актів прийому виконаних робіт позивачі суду не надали, а їхня формальна реєстрація за постійним місцем проживання у спірному будинку не породжує права власності на відповідний будинок за ними. 
Звертає увагу й на те, що в судовому засіданні представник сільської ради наголосила, що рішення виконкому є незаконне, а заповіт від імені ОСОБА_6 - недійсний, у зв`язку з тим, що ОСОБА_6 не є власником даного будинку. Однак, з 2001 року заповіт не змінювався, не був скасований, підписаний особисто заповідачкою та посвідчений секретарем Чайковицької сільської ради в її присутності, при цьому згідно зі змістом заповіту ОСОБА_6 було роз`яснено її права та зміст статей Цивільного Кодексу України, а тому відсутні підстави для встановлення нікчемності заповіту. Вважає, що дії представника сільської ради щодо визнання позову підпадають під ознаки кримінального правопорушення, передбаченого, ст. 364 КК України - як зловживання службовим становищем.
Незаконним на думку апелянта є і рішення в частині вирішених судових витрат. Згідно з позовною заявою та оскаржуваним рішенням відповідачами у справі є ОСОБА_1 та Чайковицька сільська рада Самбірського району Львівської області. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позов задоволено в повному обсязі, стягнуто із апелянта 7 145 грн. 03 коп. судового збору, однак не вирішено питання про стягнення судових витрат з другого відповідача - Чайковицької сільської ради Самбірського району Львівської області.
Просить скасувати рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2018 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року. 
       Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий – Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.
04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.
       А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який постановив ухвалу, що оскаржується.        
       Позивач ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку з чим до розгляду справи в суді апеляційної інстанції залучено його правонаступника – ОСОБА_4 .        Позивачі та представник відповідача Чайковицької сільської ради в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явились. Клопотання про відкладення розгляду справи подано адвокатом Суптельом В.О., який належних повноважень на представництво інтересів позивачів до суду апеляційної інстанції не подав. 
Зважаючи на тривале перебуванні справи на розгляді апеляційного суду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи від позивача, правонаступника позивача та представника відповідача Чайковицької сільської ради, неодноразове заявлення клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів доходить висновку про те, що оскільки рішення про обов`язкову явку позивачів для надання пояснень у справі не приймалось, за приписами ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає апеляційному розгляду, з метою дотримання основних засад цивільного судочинства, зокрема і розумних строків розгляду справи судом, можливим є розгляд даної справи у відсутності позивачки, правонаступника позивача та представника відповідача Чайковицької сільської ради. Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами, а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.
       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. 
Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам не відповідає. 
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.
Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.
Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги виходив з того, що між позивачами і померлою ОСОБА_6 виникли правовідносин довірчої власності на основі договору про управління майном та правовідносин набуття у власність майна за набувальною давністю.
Проте з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, з огляду на таке.
Згідно копії свідоцтва про одруження від 04.05.1970 року ОСОБА_3 та ОСОБА_8 (у подальшому ОСОБА_5 ) одружились 02 травня 1970 року у Чайковицькій сільській раді Самбірського району Львівської області. (т. 1 а.с. 27).
З копії проекту забудови земельної ділянки по АДРЕСА_2 вбачається, що дана ділянка виділена ОСОБА_3 на підставі рішення виконкому Самбірської районної ради від 14.01.1984 року № 12 площею 800 кв.м. та подано план ділянки (т. 1 а.с. 35). Згідно цього ж проекту на суміжній земельній ділянці запроектовано будівництво спареного будинку. З позовної заяви та пояснень учасників справи вбачається, що суміжна земельна ділянка була виділена ОСОБА_6 і на такій запроектовано будівництво спареного з будинком ОСОБА_3 будинку ОСОБА_6 . За приписами частини 1 статті 82 ЦПК України, обставини визнані учасниками справи, доказуванню не підлягають. 
Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Чайковицької сільської ради Самбірського району Львівської області від 12.05.2017 року № 523 ОСОБА_3 , 1948 року народження, та ОСОБА_5 , 1951 року народження зареєстровані та проживають в АДРЕСА_2 з 1996 року по даний час (т. 1 а.с. 20).
Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Чайковицької сільської ради Самбірського району Львівської області від 12.05.2017 року № 526 ОСОБА_6 , 1929 року народження, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 і до дня смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_3 ). На час оформлення права власності на житловий будинок в АДРЕСА_2 , була зареєстрована за даною адресою, але у даному житловому будинку не проживала (т. 1 а.с. 21).
З довідки, виданої виконавчим комітетом Чайковицької сільської ради Самбірського району Львівської області від 10.03.2017 року № 387 вбачається, що ОСОБА_6 , 1929 року народження, мешканка АДРЕСА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , до дня своєї смерті дійсно проживала і була зареєстрована разом із племінницею – ОСОБА_1 , 1971 року народження, дочкою племінниці – ОСОБА_9 , 1993 року народження, сином ОСОБА_10 , 1999 року народження, внучкою племінниці – ОСОБА_11 , 2015 року народження в АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 22).
Відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Чайковицької сільської ради Самбірського району Львівської області від 12.05.2017 року № 524 у житловому будинку в АДРЕСА_2 , зареєстровані і проживають: ОСОБА_3 – проживає з 1996 року; дружина ОСОБА_5 – проживає з 1996 року; син ОСОБА_4 – проживає з 1996 року; онука ОСОБА_12 – проживає з 1998 року та онуки ОСОБА_13 і ОСОБА_14 – проживають з 2000 року (т. 1 а.с. 24, 28-33).
Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Чайковицької сільської ради Самбірського району Львівської області від 12.05.2017 року № 525 ОСОБА_1 вибула 26.08.1988 року з житлового будинку АДРЕСА_4 на навчання в м. Львів. 25.02.2015 року повернулась із с. Завада Мостиського району Львівської області і була зареєстрована у житловому будинку в АДРЕСА_2 (т. 1 а.с. 25).
Рішенням виконавчого комітету Чайковицької сільської ради Самбірського району від 25.10.2007 року № 87 про оформлення права власності на житловий будинок в АДРЕСА_2 вирішено оформити право власності на такий на ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 26).
Як вбачається із копії свідоцтва про смерть від 14.03.2017 року, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Чайковичі, Самбірського району, Львівської області у віці 87 років (т. 1 а.с. 23).
Після смерті ОСОБА_6 заведено спадкову справу (т. 1 а.с. 108).
Із заяви про прийняття спадщини за законом від 27.02.2017 року вбачається, що після смерті ОСОБА_6 в Рудківську державну нотаріальну контору із вказаною заявою звернувся ОСОБА_3 , де зазначив, що спадковим майном є житловий будинок в АДРЕСА_2 . (т. 1 а.с. 62)
Відповідно до копії витягу з державного реєстру актів цивільного стану від 14.03.2017 року дошлюбне прізвище ОСОБА_6 було – ОСОБА_15 (т. 1 а.с. 63).
Відповідно до копії заповіту від 11.06.2001 року, посвідченого секретарем Чайковицької сільської ради Сарафин Л.Є., ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробила наступне розпорядження: всі будівлі і майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй до дня смерті і на що вона за законом матиме право заповідає ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 113).
16.03.2017 року ОСОБА_1 подано у Рудківську державну нотаріальну контору заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_6 (т.1 а.с. 109).
З копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно вбачається, що власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_6 . У Самбірському МБТІ проведено реєстрацію права власності на дане майно, власник ОСОБА_6 (а.с. 117).
Згідно з пунктами 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Отже до цивільних правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, а саме до 1 січня 2004 року, застосовуються норми ЦК Української РСР в редакції 1963 року.
Вказаний вище заповіт був складений 11.06.2001 року, тобто у період чинності ЦК Української РСР в редакції 1963 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 534 ЦК України, в редакції 1963 року, кожен громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.   
Заповіт  повинен  бути  укладений  у  письмовій    формі    з зазначенням місця  і  часу  його  укладення,  підписаний  особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.
За загальним правилом заповіт посвідчується нотаріусом.
Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений повноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.
Відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом № 22/5 від 25 серпня 1994 року, виконання деяких нотаріальних дій покладено на сільські та селищні ради.
Пункт 33 Інструкції передбачає, що посадова особа виконавчого комітету посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог ст. ст. 54, 543 ЦК УРСР і особисто подані ними посадовій особі виконавчого комітету.
Відповідно до ст. 541 ЦК Української РСР 1963 року заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.
Заповіт, як одностороння угода підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності угод, які регулюються у відповідності до ст. 48 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, яка передбачає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України  від 28 квітня 1978 року № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.
Обгрунтовуючи позовну вимогу, щодо визнання заповіту нікчемним, позивачі вказували, що складений ОСОБА_6 заповіт від 11.06.2001 року, посвідчений секретарем Чайковицької сільської ради Сарафин Л.Є., яким вона на випадок своєї смерті зробила розпорядження, що «всі будівлі і майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй до дня смерті і на що вона за законом матиме право заповідає ОСОБА_1 » є нікчемним, оскільки та не мала наміру заповідати відповідачці спірне майно.
З матеріалів справи вбачається, що твердження позивачів є недоведеними та не є підставою для задоволення заявленої позовної вимоги.
При цьому, задовольнивши позовні вимоги в частині визнання недійсним заповіту від 11.06.2001 року, суд першої інстанції у рішенні також не вказав яким саме нормам закону не відповідає оспорюваний заповіт.
Позовні вимоги про визнання права власності на спірне майно та визнання недійсним рішення виконкому позивачі обґрунтовують ст.ст. 16, 316, 317, 321, 344 ЦК України, зазначаючи, що будували спірний будинок та володіли спірним майном 33 року, а тому набули право власності на це майно за набувальною давністю, а також у зв`язку з «родинною домовленістю з ОСОБА_6 ». 
Проте такі обґрунтування позовних вимог є суперечливими.
Відповідно до статті 328 ЦК України  право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке немає власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добровільно набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Колегією суддів встановлено, що власником спірного майна (свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 06.12.2007 року на будинок АДРЕСА_1 ) до сметрі була ОСОБА_6 , яка не відмовлялася від свого права власності. 
На підставі викладеного колегія суддів приходить до переконання, що передбачені законом правові підстави для визнання права власності на  спірне майно за набувальною давністю у позивачів відсутні.
Не можна погодитись і з висновком суду першої інстанції, що позивачі є власниками спірного будинку, оскільки між позивачами та сестрою ОСОБА_6 виникло право довірчої власності за їхнім договором управління майном у 1984 році під час початку та на протязі будівництва будинку, а потім під час реалізації права власності на спірний будинок по день смерті сестри.
Інститут управління майном отримав своє законодавче закріплення тільки з прийняттям 16 січня 2003 року нового Цивільного кодексу України.
Частиною другою статті 316 ЦК України передбачений особливий вид права власності - право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном.
Відповідно до ст.ст. 1029, 1031 ЦК України за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителеві) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов`язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача). Договір управління майном може засвідчувати виникнення в управителя права довірчої власності на отримане в управління майно. Договір управління нерухомим майном підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази укладення між позивачами та ОСОБА_6 договору управління майном, а тому заявлена позовна вимога щодо визнання за ними права власності на спірне майно за договором управління майном є безпідставною.
При цьому колегія суддів вважає за необхідно зазначити, що з матеріалів справи вбачається, що позивачі в період існування колгоспних дворів (1980-1991 роки) не були і членами колгоспного двору ОСОБА_6 .
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
З матеріалів справи вбачається, що позивачі не вважали порушеним їхнє право власності на спірне будинковолодіння, яке перебувало у власності ОСОБА_6 до моменту її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Крім того, позивачі не заперечують, що знали про оформлення ОСОБА_6 права власності на спірне майно ще в 2007 році відповідно до рішення виконавчого комітету Чайковицької сільської ради Самбірського району від 25.10.2007 року № 87 про оформлення права власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 
На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання, що намагання позивачів ревізувати правомірність набуття  ОСОБА_6 права власності на це майно не відповідає принципу правової визначеності, який є невід`ємною частиною верховенста права, та порушує передбачене статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.) право на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула його у власність, а отже відсутні  правові підстави для задоволення позовних вимог, щодо визнання права власності на спірне майно та визнання недійсним рішення виконкому.
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішеннях у справах «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року Європейський суд з прав людини наголошує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов`язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35).
Згідно п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та судом неправильно застосовано норми матеріального права, що є безумовними підставами для скасування судового рішення. А відтак апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, а рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Згідно положення ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову - на відповідача.
Згідно ч. 5 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги – з кожного по 4 922 грн. 76 коп. 
Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 , правонаступником якого є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 до Чайковицької сільської ради Самбірського району Львівської області, ОСОБА_1 про визнання права власності, визнання недійсним рішення виконкому та визнання заповіту нікчемним - відмовити. 
Стягнути з ОСОБА_16 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги – з кожного по 4 922 грн. 76 коп. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.  
Повний текст постанови складено 07 лютого 2020 року. 

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.