Ухвала
 
17 січня 2020 року
місто Київ
 
справа № 361/5201/18
провадження № 61-1215ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Погрібного С. О. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, яка втратила право користування жилим приміщенням,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, який втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 серпня 2019 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, який втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що відповідач зареєстрований у спірній квартирі з 1999 року та проживав у цьому приміщенні до 17 травня 2005 року. Право власності на квартиру зареєстровано на праві спільної сумісної власності за позивачем та спільними дітьми сторін, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які у березні 2019 року відчужили свої частки спірної квартири на користь позивача. Шлюб між сторонами розірвано у 2000 році. Суд першої інстанції зробив висновок, що, повторно реєструючись у 2006 році у спірній квартирі, відповідач проживав як батько колишніх співвласників квартири, однак на час розгляду справи та ухвалення рішення власником зазначеної квартири є позивач, з якою відповідач не перебуває у сімейних відносинах. Також суду не надано доказів, що, проживаючи разом у спірній квартирі, сторони були пов`язані спільним побутом і мали взаємні права й обов`язки щодо утримання житла. Оскільки власник житла має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, усунення порушень свого права власності у будь-який час, суд першої інстанції зробив висновок про наявність підстав для задоволення позову.
Додатковим рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2019 року здійснено розподіл судових витрат.
Постановою Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Здійснено розподіл судових витрат.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у позові, не погодився з висновком суду першої інстанції, що з часу розірвання шлюбу сторін у 2000 році відповідач не є членом сім`ї позивача, а тому не має права на проживання у спірній квартирі, оскільки після реєстрації розірвання шлюбу сторін у них народилося четверо дітей. Також суд апеляційної інстанції врахував, що на момент подання позову позивач була власником 1/3 частини спірної квартири, інші 2/3 частини квартири належали спільним дітям сторін, які відчужили належні їм частки на користь позивача під час розгляду справи у суді. Суд апеляційної інстанції зробив висновок, що розірвання шлюбу сторін не свідчить про втрату права користування жилим приміщенням особою, яка вселилися у спірну квартиру як член сім`ї власника такого приміщення.
13 січня 2020 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначене судове рішення, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції.
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд зробив висновок про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення, ухвалене у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню.
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій статті Кодексу.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
За правилом частини дев`ятої наведеної статті для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа за зазначеним спором не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.
Предметом спору у справі є вирішення вимог про визнання ОСОБА_2 таким, який втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 . Зазначена справа не становить значної складності для вирішення судами та не належить до винятків із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд визнає за можливе, користуючись власними повноваженнями, визнати цю справу малозначною.
У касаційній скарзі не обґрунтовується наявність умов застосування винятків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
При цьому, Верховний Суд дав оцінку та врахував: предмет позову, складність справи, значення справи для сторін і суспільства в цілому, за результатами чого не встановив наявності випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у тому числі касаційна скарга не стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Таким чином, конституційним принципом судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених законом.
Цьому конституційному принципові відповідає загальне правило пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України щодо того, що усі судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Це означає, що рішення суду апеляційної інстанції у таких справах є остаточними і подальшому оскарженню не підлягає.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, необхідно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справі: «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року, заява № 26737/95).
З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 14 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання особи такою, яка втратила право користування жилим приміщенням, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити скаржнику.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                             С. О. Погрібний