ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«04» лютого 2020 року 
м. Харків
справа № 628/184/19-ц
провадження № 22ц/818/1005/20
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -          Бурлака І.В., (суддя-доповідач),
суддів -          Кіся П.В., Яцини В.Б., 
за участю секретаря - Колосовської А.Р., 
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , представники позивача – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
відповідач –  ОСОБА_4 ,
третя особа – Куп`янська державна нотаріальна контора Харківської області
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 12 листопада 2019 року в складі судді Коваленко О.А.
в с т а н о в и в:
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: Куп`янська державна нотаріальна контора Харківської області про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та застосування наслідків недійсного правочину.

Позовна заява мотивована тим, що 28 травня 2004 року між нею та ОСОБА_4 укладено договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, посвідчений державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори, згідно якого вона безоплатно передала в дар відповідачці належний їй житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 область, Куп`янський район, с. Осадьківка (вулиця без назви та будинок без номеру) вартістю 8900,00 грн.

Вказала, що при укладенні вказаного договору дарування порушено її права як власника, оскільки ОСОБА_4 скористалась тим, що їй об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні даного договору, і вона помилилась при цьому.
Зазначила, що в порушення вимог закону їй не було надано відомості, які потрібні дарувальнику при укладенні договору, та не зазначено ці відомості в договорі. Нотаріусом не було роз`яснено їй положення чинного законодавства щодо порядку укладення договорів дарування, підстав та наслідків визнання їх недійсними.

Вказала, що на час укладення договору дарування перебувала в такому стані, що не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними внаслідок психічної хвороби, адже з 2003 року лікувалась у лікаря-психіатра Куп`янської центральної медичної лікарні та знаходилась у Комунальній установі Оскільському психоневрологічному інтернаті.

Зазначила, що у момент підписання договору дарування помилялась щодо істотних умов договору, оскільки мала на меті укладення договору довічного утримання.

Вказала, що є особою похилого віку. На час укладення договору їй було 74 роки. В силу похилого віку та за станом здоров`я вона потребувала сторонньої допомоги та догляду. 

У 2004 році ОСОБА_4 запропонувала їй свої послуги щодо забезпечення догляду, харчування, утримання житла в належному стані. Весь час з 2004 року до моменту направлення її до психоневрологічного диспансеру відповідачка здійснювала догляд за нею та за її житлом. В психоневрологічному диспансері відповідачка її вже не відвідувала. Після її повернення додому відповідачка відмовилася надавати допомогу та реєструвати її місце проживання, не впускала її до будинку.

Зазначила, що, укладаючи договір, мала на меті відчуження на користь відповідачки будинку, який є її єдиним житлом лише за умови довічного утримання і, якби не помилка у правовій природі правочину, оспорюваного договору не було б укладено.

Просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку за адресою: с. Осадьківка Куп`янського району Харківської області, вулиця без назви, будинок без номеру, укладений між нею та ОСОБА_4 28 травня 2004 року, посвідчений державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори Литвиновою І.В. за реєстровим номером № 2-1053; повернути їй будинок за вказаною адресою; визнати за нею право власності на будинок за адресою: с. Осадьківка Куп`янського району Харківської області, вулиця без назви, будинок без номеру, дерев`яний, обкладений цеглою, житловою площею 8,4 кв. м, позначений в плані земельної ділянки літ. «А» з надвірними будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», сарай літ. «В», погріб літ. «Г», сарай літ. «Д», сарай літ. «Ж», вбиральня літ. «З», огорожа №1 за договором купівлі-продажу, посвідченим виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Куп`янського району Харківської області 14 серпня 1991 року за № 74, зареєстрованим у Куп`янському БТІ в книзі №25, номер запису № 3645, та в реєстрі прав власності на нерухоме майно згідно витягу з реєстру від 14 травня 2004 року, № 3575695, здійснивши державну реєстрацію права власності.

Рішенням Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 12 листопада 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 – відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, та як доводи апеляційної скарги виклала позовні вимоги. 

Вказала, що під час укладення договору дарування перебувала у психічному стані, в якому не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними у зв`язку з психічною хворобою, а також помилялась щодо природи договору, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції від учасників справи не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду – скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не надала належних доказів на підтвердження недійсності договору дарування, зокрема, що на час його укладення вона не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, а також, що вона помилялась щодо правової природи укладеного договору, вважаючи його договором довічного утримання.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ветераном війни, пенсіонеркою за віком (а. с. 8-9).

28 травня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2-1053, згідно умов якого ОСОБА_1 передала безоплатно у власність ОСОБА_4 нерухоме майно, а саме: належний їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Куп`янського району Харківської області 14 серпня 1991 року за № 74, зареєстрованого у Куп`янському БТІ та в реєстрі прав власності на нерухоме майно, згідно витягу від 14 травня 2004 року, житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: Харківська область, Куп`янський район, село Осадьківка, АДРЕСА_2 без назви та будинок без номеру, розташований на земельній ділянці Петрівської сільської ради Куп`янського району Харківської області, житловою площею 8,4 кв. м, позначений в плані земельної ділянки літ. «А» з надвірними будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», сарай літ. «В», погріб літ. «Г», сарай літ. «Д», сарай літ. «Ж», вбиральня літ. «З», огорожа №1 вартістю 8900,00 грн (а. с. 11).

Згідно пункту 2.1 договору вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, їм роз`яснено нотаріусом. Сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальник підтвердила, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального. Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особу сторін встановлено, їх дієздатність перевірено.

       Право приватної власності на вказаний житловий будинок з надвірними будівлями 01 липня 2004 року зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 28 травня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори Харківської області Литвиновою І.В. за №2-1053, що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 10 січня 2019 року № 15226112 (а.с.15).

       З довідок № 14 від 10 січня 2018 року та № 59 від 30 січня 2019 року, виданих Осинівською сільською радою Куп`янського району Харківської області вбачається, що ОСОБА_4 зареєстрована та проживає за адресою: Куп`янський район, с. Осадьківка з 21 березня 2012 року (а. с. 13, 23-24). 

Як вбачається з довідки № 44 від 10 січня 2019 року, виданої Осинівською сільською радою Куп`янського району Харківської області, згідно запису паспортної книги ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: с. Осадьківка з 21 червня 1976 року, вибула в будинок громадян похилого віку в Ізюмський район, с. Червоний Оскіл 01 лютого 2006 року (а. с. 14).

Згідно інформації, наданої 19 квітня 2019 року директором Комунальної установи Оскільський психоневрологічний інтернат, ОСОБА_1 зарахована до установи 15 лютого 2006 року на підставі наказу директора № 26 від 15 лютого 2006 року, та путівки Управління соціального захисту населення Харківської обласної державної адміністрації № 24 від 16 січня 2006 року; відрахована 20 грудня 2018 року на підставі особистої заяви підопічної, згоди сина ОСОБА_2 , погодження Департаменту СЗН ХОДА № 01-46/04/18936, наказ директора установи № 3335 від 20 грудня 2018 року. ОСОБА_1 мешкала в установі з діагнозом атеросклеротична і гіпертонічна дисциркуляторна енцефалопатія ІІ.ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз ІІ ст., гіпертонічна хвороба ІІ ст. (загальні захворювання); відповідно до історії хвороби вказана підопічна під час перебування в установі скаржилась на запаморочення, головний біль, біль в серці. З 2017 року почала скаржитись на безсоння; відомостей за час її перебування в установі про визнання її недієздатною або обмежено дієздатною не надходило і немає (а. с. 67).

Згідно довідки № 1013, виданої 27 червня 2019 року директором Комунального некомерційного підприємства «Куп`янське територіальне медичне об`єднання» Куп`янської міської ради Харківської області, ОСОБА_1 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 , на обліку у лікаря психіатра не перебуває (а. с. 97). 

Як вбачається з довідки лікаря ОСОБА_5 від 12 вересня 2019 року ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , перебуває на обліку у лікаря з діагнозом: ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, атеросклероз судин головного мозку, ДЕП ІІ з лікворно-гіпертензіонним синдромом, астено-невротичним синдромом, артроз колінних суглобів, поширений остеохондроз хребта; за станом здоров`я пересувається в межах кімнати (а. с. 119, 136). 

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому особа не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди  особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 23 липня 2019 року за клопотанням представника позивача призначено судово-психіатричну експертизу щодо психічного стану позивача на час посвідчення оспорюваного договору та наявності психічних захворювань у ОСОБА_1 , проте, матеріали справи повернуто на адресу суду без виконання у зв`язку з тим, що остання відмовилась від її проходження (а. с. 105, 118, 127).

В суді апеляційної інстанції представник позивачки заявляв клопотання щодо надання йому часу для підготовки питань для проведення судово-психіатричної експертизи, у зв`язку з чим в судовому засіданні було оголошено перерву. Однак, станом на день розгляду справи відповідного клопотання не заявлено; представник позивачки в судове засідання не з`явився.

Відповідачка в суді апеляційної інстанції пояснила, що у ОСОБА_1 не було психічних захворювань. Однак, не могла пояснити, чому ОСОБА_1 після підписання договору у 2004 році через два роки опинилася в психоневрологічному інтернаті.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 дійсно перебувала у Комунальній установі Оскільський психоневрологічний інтернат, однак вже після укладення договору дарування, а саме з 15 лютого 2006 року по 20 грудня 2018 року, з діагнозом атеросклеротична і гіпертонічна дисциркуляторна енцефалопатія ІІ.ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз ІІ ст., гіпертонічна хвороба ІІ ст. (загальні захворювання). Відомості за час її перебування в установі про визнання її недієздатною або обмежено дієздатною відсутні.

Станом на час розгляду справи ОСОБА_1 на обліку у лікаря психіатра не перебувала (а. с. 97).

        Допитані в судовому засіданні суду першої інстанції свідки надали суперечливі показання щодо стану здоров`я позивачки. Зокрема, свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили, що ОСОБА_1 страждає на психічні розлади, її поведінка є дивною. Натомість, свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пояснили, що не помічали дивних речей в поведінці позивачки і на їх погляд ОСОБА_1 не страждає психічними розладами та є нормальною людиною.

Таким чином, матеріали справи дійсно не містять належних та допустимих доказів того, що на час укладення оспорюваного правочину ОСОБА_1 у зв`язку з психічною хворобою перебувала у такому стані, що не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Отже, підстав для визнання договору дарування від 28 травня 2004 року недійсним в порядку статті 225 ЦК України у зв`язку з тим, що на час його вчинення ОСОБА_1 не усвідомлювала значення своїх дій або не могла керувати ними, не вбачається. 

Разом з тим, в обґрунтування позову ОСОБА_1 також посилалась на те, що підписала оспорюваний договір, помиляючись у його правовій природі, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, а не дарування.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України у пункті 19 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. 

Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі, пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Наявність чи відсутність помилки, що вплинула на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірному житлі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229  та статей 203 і 717 ЦК України  у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції, викладеній в постановах Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16. 

Верховний Суд у своїй практиці від відповідних правових висновків не відступав, застосувавши їх у постановах від 19 грудня 2019 року (справа № 133/2798/16-ц, провадження № 61-26809св18); 02 грудня 2019 року (справа № 346/3446/17, провадження № 61-40574св18); 27 листопада 2019 року (справа № 676/2131/16-ц, провадження № 61-29940св18); 27 листопада 2019 року (справа № 161/17523/16-ц, провадження № 61-22211 св 18); 20 листопада 2019 року (справа № 308/3593/17, провадження № 61-9531св19); 18 вересня 2019 року (справа № 585/462/18, провадження № 61-11286св19); 06 червня 2019 року (справа № 346/4617/16-ц, провадження № 61-23852св18); 14 листопада 2018 року (справа № 756/7559/16-ц, провадження № 61-25366св18); 27 червня 2018 року (справа № 750/5620/17, провадження № 61-3922св18).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 на час укладення оспорюваного договору досягла похилого віку, за станом здоров`я дійсно потребувала стороннього догляду. Отже, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між сторонами.
 
Так, на час укладення договору дарування ОСОБА_1 виповнилось 74 роки, а також їй встановлено діагноз атеросклеротична і гіпертонічна дисциркуляторна енцефалопатія ІІ.ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз ІІ ст., гіпертонічна хвороба ІІ ст., що мало вплив на можливість правильного сприйняття нею певних фактів та обставин.
 
У матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про наявність у ОСОБА_1 на праві власності іншого нерухомого майна, отже, спірний будинок є її єдиним житлом. 

Крім того, ОСОБА_1 як дарувальник фактично не передавала обдарованій дарунок за оспорюваним договором дарування.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 була зареєстрована за адресою: с. Осадьківка з 21 червня 1976 року, та вибула в будинок громадян похилого віку в Ізюмський район, с. Червоний Оскіл 01 лютого 2006 року, і зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 01 березня 2006 року. З 15 лютого 2006 року по 20 грудня 2018 року ОСОБА_1 перебувала у Комунальній установі Оскільський психоневрологічний інтернат на лікуванні.

Таким чином, ОСОБА_1 після укладення оспорюваного договору протягом наступних майже двох років продовжувала проживати у спірному будинку, не маючи іншого житла, та залишила його лише у зв`язку з влаштуванням до психоневрологічного інтернату, а не у зв`язку з відчуженням будинку відповідачці.

Натомість, ОСОБА_4 зареєстрована за адресою: Куп`янський район, с. Осадьківка лише з 21 березня 2012 року, тобто відповідачка зареєструвала своє місце проживання майже через вісім років з дня укладення договору дарування.

Разом з тим, 19 квітня 2007 року ОСОБА_1 видала нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_4 , якою уповноважила її здавати в оренду на умовах на її розсуд належну їй на підставі Державного акту на право приватної власності на землю земельну частку (пай), що знаходиться на території Грушківської сільської ради Куп`янського району Харківської області, та 18 вересня 2013 року ОСОБА_1 видала нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_4 , якою уповноважила її одержувати орендну плату згідно умов договору оренди, укладеного між нею та будь-якою фізичною чи юридичною особою щодо земельної ділянки площею 4,3255 га, наданої їй для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Грушківської сільської ради Куп`янського району Харківської області (а. с. 103-104).
Тобто, між сторонами були довірчі відносини. ОСОБА_1 довіряла ОСОБА_4 розпоряджатися своїм майном, отримувати орендну плату, що свідчить про обґрунтованість її доводів про те, що, на її переконання, між ними з відповідачкою склались саме правовідносини щодо довічного утримання.

В суді апеляційної інстанції відповідачка пояснила, що дійсно її баба подарувала їй цей будинок, в якому є одна житлова кімната. Після дарування баба залишилася проживати у спірному будинку, а вона – у свого чоловіка. В подальшому шлюб між нею та чоловіком було розірвано. У неї, крім цього будинку, не було іншого житла, тому вона повернулася до будинку, а баба – до інтернату. Після повернення з інтернату бабу забрав до себе її син, де вона до сьогодні і проживає. З бабою ніяких відносин вона не підтримує. Вважала, що вона з бабою уклала договір дарування.

Оцінивши досліджені у справі докази в їх сукупності та встановлені на їх підставі обставини, колегія суддів дійшла висновку, що укладений договір дарування житлового будинку не відповідав внутрішній волі   ОСОБА_1 , оскільки воля позивачки була направлена на те, щоб забезпечити собі довічне утримання, так як вона є особою похилого віку (на момент укладення договору 74 роки); після підписання договору ще протягом двох років мешкала у своєму будинку, вважаючи, що відповідачка догляне її до смерті. При цьому, судова колегія зазначає, що відповідачка не довела, що баба, підписавши договір дарування, за своєю волею опинилася в інтернаті.

Отже, спірний договір дарування спрямований на настання реальних наслідків, але не за договором дарування, а за договором довічного утримання. Таким чином, існує помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, тому спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України.

За таких умов, позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсним договору дарування від 28 травня 2004 року із застосуванням наслідків недійсності правочину шляхом визнання за нею права власності на спірний житловий будинок є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При цьому, вимоги позивача щодо здійснення державної реєстрації права власності на спірний будинок за нею та повернення їй спірного будинку судова колегія вважає зайвими, оскільки рішення суду щодо права власності на нерухоме майно є документом, на підставі якого уповноваженими органами здійснюється державна реєстрація прав у порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. 

Судова колегія також відхиляє посилання ОСОБА_4 у заяві від 12 лютого 2019 року на сплив строків позовної давності (а. с. 31), виходячи з наступного.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК — від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 дізналась про порушення своїх прав лише у 2018 році, коли була відрахована з Оскільського психоневрологічного інтернату, та виявила, що після її повернення відповідачка відмовляється надавати їй допомогу та реєструвати її місце проживання, не впускає її до будинку, а з позовом до суду звернулась у січні 2019 року. Тому підстав вважати, що ОСОБА_1 пропустила строк звернення до суду з позовом, не вбачається.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції зазначеного вище не врахував, не дослідив і не надав належної оцінки поданим доказам, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Вказане є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним та визнання за нею права власності на спірний житловий будинок.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно із пунктом 12 роз`яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами, у випадках об`єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судовий збір» підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. 

З матеріалів справи вбачається, що в своїй позовній заяві ОСОБА_1 зазначила вимогу немайнового характеру (768,40) та вимогу майнового характеру (768,40), тому за подання позову підлягав сплаті судовий збір в розмірі 1536,80 грн, 150% від цієї суми, що підлягали сплаті за подання апеляційної скарги, становить 2305,20 грн.

Оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору як учасник бойових дій на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за розгляд справи у розмірі 3842,00 грн (1536,80+2305,20) підлягає стягненню з ОСОБА_4 в дохід держави.
Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 – 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Куп`янського міськрайонного суду Харківської області від 12 листопада 2019 року – скасувати.
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Куп`янська державна нотаріальна контора Харківської області про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та застосування наслідків недійсного правочину – задовольнити частково.
Визнати недійсним договір дарування житлового будинку за адресою: с. Осадьківка Куп`янського району Харківської області, вулиця без назви, будинок без номеру, укладений між  ОСОБА_1 та  ОСОБА_4  28 травня 2004 року, посвідчений державним нотаріусом Куп`янської державної нотаріальної контори Литвиновою І.В. за реєстровим номером № 2-1053.
Визнати за  ОСОБА_1  право власності на будинок за адресою: с. Осадьківка Куп`янського району Харківської області, вулиця без назви, будинок без номеру, дерев`яний, обкладений цеглою, житловою площею 8,4 кв. м, позначений в плані земельної ділянки літ. «А» з надвірними будівлями та спорудами: літня кухня літ. «Б», сарай літ. «В», погріб літ. «Г», сарай літ. «Д», сарай літ. «Ж», вбиральня літ. «З», огорожа №1 за договором купівлі-продажу, посвідченим виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Куп`янського району Харківської області 14 серпня 1991 року за № 74, зареєстрованим у Куп`янському БТІ в книзі №25, номер запису № 3645, та в реєстрі прав власності на нерухоме майно, згідно витягу з реєстру від 14 травня 2004 року, № 3575695.
В іншій частині позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа: Куп`янська державна нотаріальна контора Харківської області про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та застосування наслідків недійсного правочину – залишити без задоволення.
Стягнути з  ОСОБА_4 в дохід держави 3842,00 грн судового збору за подачу позову та апеляційної скарги. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                     І.В. Бурлака

Судді                                                          П.В. Кісь

                                                                           В.Б. Яцина 

Повний текст постанови складено 07 лютого 2020 року.