Ухвала
29 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 346/6008/18
провадження № 61-21068ск19 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У листопаді 2018 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» (далі - ПрАТ «СК «АХА Страхування») звернулося з позовом до  ОСОБА_1  про відшкодування майнової шкоди.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 липня 2019 року у задоволенні позову відмовлено. 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року апеляційу скаргу ПрАТ «СК «АРКС» задоволено, рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 липня 2019 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «АРКС» 24 877,84 грн у відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Стягнено з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «АРКС» 4 405 грн у відшкодування судового збору.
Зі змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про малозначність даної справи. 
В оскаржуваній постанові апеляційного суду вказано, що вона може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках та з підстав, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України.
22 листопада 2019 року подана до Верховного Суду касаційна скарга  ОСОБА_1 , в якій заявник просить скасувати постанову               Івано-Франківського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року і залишити в силі рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 30 липня 2019 року.
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Згідно з пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2019 року становить 1 921 грн.
У даній справі ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 921*100=192 100 грн).
Право на касаційне оскарження постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року  ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що касаційна скарга стосується формування Верховним Судом єдиної правозастосовчої практики щодо відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою відповідальність відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вказав на те, що існує виключна правова проблема, яку необхідно вирішити для забезпечення розвитку права.
При вирішенні питання про відкриття касаційного провадження у малозначній справі судом касаційної інстанції не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, а виключно встановлюється наявність чи відсутність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Касаційний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, дійшов висновку, 
що обґрунтування, які вона містить, не підтверджують наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які 
дали можливість дійти висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження. 
Посилання заявника не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Прикладів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм права у подібних правовідносинах заявником не наведено і доказів на їх підтвердження не надано. 
Крім того, Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) за позовом ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ПрАТ «СК «Інкомстрах, про відшкодування завданої майнової шкоди.
Зміст наведених у касаційній скарзі обґрунтувань свідчить про те, що  ОСОБА_1 не погоджується з наданою апеляційним судом оцінкою доказів та заперечує проти обставин, які суд визнав встановленими на підставі поданих сторонами доказів.  
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України              суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 5 квітня 2018 року).
Оскільки ОСОБА_1 подано касаційну скаргу на судове рішення, ухвалене у малозначній справі, і випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, ним не доведені, а судом не встановлені, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі. 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя                                                                                                                   С. О. Карпенко