ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2020 р. 	Справа № 480/3828/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: П`янової Я.В.,
суддів: Чалого І.С. ,  Зеленського В.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 21.11.2019, головуючий суддя І інстанції: О.А. Прилипчук, м. Суми, повний текст складено 21.11.19 по справі № 480/3828/19 за позовом             ОСОБА_1 до            Сумського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області                    
про визнання рішення протиправним,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Сумського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Сумській області, в якій просить визнати протиправним рішення Сумського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про відмову у призначенні позивачу пенсії за вислугу років незалежно від віку; зобов`язати Сумське об`єднане Управління пенсійного фонду України Сумської області здійснити призначення позивачу пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України “Про прокуратуру” від 05.11.1991 з 04.04.2019 р., виходячи з розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 21.11.2019 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення  ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014, відповідно до якого прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно віку за наявності на день звернення 24 років, у тому числі стажу на посадах прокурорів не менше 14 років, лише на підставі того, що він реалізував своє право на звернення за призначенням пенсії 04.04.2019. З посиланням на правові позиції, викладені в рішеннях Конституційного Суду України від 11.10.2005 № 1-21/2005, від 18.06.2007 № 4-рп/2007, постановах Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № 766/12481/16-а, від 31.01.2019 у справі № 425/1056/17, а також рішень Харківського окружного адміністративного суду в аналогічних справах, вважає, що статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 звужено його соціальні гарантії, а саме: гарантоване Конституцією України право на пенсійне забезпечення при наявності стажу роботи понад 20 років, у тому числі на посадах  прокурорів - понад 10 років.
Відповідно до приписів ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглядається в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що   ОСОБА_1 з 27.07.2001 по теперішній час працює в органах прокуратури Сумської області на різних посадах, що підтверджується довідкою Прокуратури Сумської області №11-30/вих-19 від 04.04.2019 р. (а.с. 34).
04.04.2019 ОСОБА_1 звернувся до Сумського ОУПФУ в Сумській області із заявою про призначення пенсії за вислугу років.
Рішенням Сумського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області №5541 від 04.04.2019 ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років як працівнику органів прокуратури, відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" у зв`язку з відсутністю на день звернення вислуги років не менше 24 роки (станом на 04.04.2019 наявний стаж 20 років 1 місяць 9 днів) (а.с. 31).
Не погоджуючись із відмовою в призначенні пенсії, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач реалізував своє право на звернення за призначенням пенсії 04.04.2019, а тому питання щодо наявності у нього права на пенсійне забезпечення як працівника прокуратури має вирішуватись у відповідності до приписів чинної на цей час ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" №1697-VII від 14.10.2014.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною другою ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 № 1789-ХІІ, яка діяла в редакції Закону з 26.07.2001 (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001) до 01.10.2011 (в редакції Закону № 3668 від 08.07.2011), прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.
Отже, у прокурорів, які в період часу з 26.07.2001 до 01.10.2011 мали стаж роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів прокуратури не менше 10 років, виникло право на пенсійне забезпечення за вислугу років на підставі зазначеної норми права. При цьому, таке право у зазначених осіб виникло незалежно від того чи фактично воно було реалізовано шляхом звернення до органів Пенсійного фонду України з заявою про призначення пенсії.
Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" № 3668-VІ, який набрав чинності з 1 жовтня 2011 року, внесено зміни до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 5 листопада 1991 року № 1789-ХІІ, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права. Встановлено, що прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років.
Водночас, з 15 липня 2015 року ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05 листопада 1991 року № 1789-XII щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратила чинність, у зв`язку із набранням чинності нового Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (надалі Закон № 1697-VII).
Оскільки позивач звернувся до Сумського ОУПФУ в Сумській областіз заявою про призначення пенсії 04 квітня 2019 року, відтак спірні правовідносини підлягають вирішенню за нормами Закону № 1697-VII.
Cаме виходячи з дії законів в часі, на правовідносини, що виникли, має поширюватися дія Закону №1697-VII, а не дія положень ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, відтак колегія суддів вважає помилковим посилання заявника апеляційної скарги про необхідність застосування ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ в редакції від 26 липня 2001 року.
Згідно із ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше, зокрема, з 01 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років.
Отже, станом на дату звернення позивача до відповідача необхідними умовами для призначення пенсії за вислугу років були: а) наявність вислуги років не менше 24 років; б) стаж на посадах прокурорів - не менше 14 років.
У той же час, з матеріалів справи вбачається, що стаж вислуги років ОСОБА_1 станом на час звернення до Пенсійного фонду становить 20 років 1 місяць 09 днів, тобто є меншим від необхідного стажу, визначеного частиною першою ст. 86 Закону № 1697-VII.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у позивача відсутнє право на призначення пенсії за вислугу років.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду від 14.11.2019 в справі № 309/4451/16-а та від 30.10.2019 у справі № 466/9965/16-а, яка в силу вимог частини п`ятої ст. 242 КАС України підлягає врахуванню при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Оскільки позивач не набув такого права, то неможливо стверджувати і про звуження його змісту та обсягу, про що наголошує заявник апеляційної скарги, так як положення ст. 22  Конституції України, на які посилається останній, вказують на неприпустимість звуження змісту та обсягу вже існуючого права.
Крім того, у справі "Суханов та Ільченко проти України" (рішення від 26 червня 2014 року, п. 35) Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися ст.1 Першого протоколу. Якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. Проте не можна стверджувати про наявність законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства і вимоги заявника згодом відхиляються національними судами.
Суд звертає увагу, що в спірних правовідносинах вимоги позивача не мають достатнього підґрунтя в національному законодавстві, оскільки зазнали змін норми законодавства щодо призначення пенсій працівникам органів прокуратури, а також немає усталеної практики національних судів на підтримку аналогічних скарг заявників. З огляду на це, у позивача не було "законних сподівань", які могли б підпадати під дію ст. 1 Першого протоколу, тобто відповідати правовим висновкам, викладених у даному рішенні ЄСПЛ.
Крім того, в рішенні ЄСПЛ від 03 червня 2014 року у справі "Великода проти України" Суд розглянув скаргу за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції на припинення виплати заявниці державними органами пенсії в розмірах, встановлених рішенням національного суду від 19 січня 2010 року після внесення у 2011 році змін до законодавчих актів. Суд дійшов висновку про відсутність втручання у право заявниці на мирне володіння майном внаслідок внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру соціальних виплат. Такого висновку Суд дійшов за відсутності доказів того, що ці зміни внесені не у відповідності до законної процедури та за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 24 липня 2018 року у справі №752/2806/17, від 30 серпня 2018 року у справі № 212/7438/16-а, від 31 жовтня 2018 року у справі № 638/1952/17.
Щодо посилання позивача в апеляційній скарзі на правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № 766/12481/16-а, від 31.01.2019 у справі № 425/1056/17, то колегія суддів, ознайомившись із змістом вказаних рішень суду касаційної інстанції, з`ясувала, що позивачем не правильно розтлумачено мотиви, з яких суди вищої інстанції виходили,  приймаючи рішення на користь позивачів. Так, у вказаних справах Верховний Суд, виходячи з дії законів в часі, так само дійшов висновку, про те, що на правовідносини, які виникли, має поширюватися дія Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІ, а не положення статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 5 листопада 1991 року № 1789-XII, який втратив свою чинність на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії. В той же час, враховуючи вказані положення статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІ, колегії суддів Верховного Суду з`ясували, що стаж роботи позивача на час його звернення до відповідача є достатнім для призначення пенсії за вислугу років згідно з статтею 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VІ. Отже, спірні правовідносини, що досліджувалися судом касаційної інстанції в зазначених вище справах, не є подібними до тих, що розглядаються в цій справі.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на судову практику при розгляді подібного спору в судах першої інстанції, оскільки позиція судів першої інстанції не є обов`язковою для врахування судом апеляційної інстанції, а згідно з ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що стаж позивача за вислугу років не достатній для призначення пенсії на підставі ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, а в період дії ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 5 листопада 1991 року № 1789-XII позивач не набув права на призначення пенсії за вислугу років, відтак наявні підстави для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 .
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення  Сумського окружного адміністративного суду від 21.11.2019 по справі                            № 480/3828/19 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова 	
Судді	   	І.С. Чалий    В.В. Зеленський