П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2020 року
м. Рівне

Справа № 569/12759/19
Провадження № 22-ц/4815/159/20

Головуючий у Рівненському міському суді 
Рівненської області: суддя Гордійчук І.О.
Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції:
об 11 год. 57 хв. 13.11.2019 в м. Рівне
Повний текст складено: 18.11.2019

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: суддя Хилевич С.В. 
судді: Бондаренко Н.М., Ковальчук Н.М.,
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідач: Акціонерне товариство "Оператор Газорозподільної системи "Рівнегаз";

за участі (в апеляційному суді): ОСОБА_1 та представника відповідача – адвоката Міщенка Миколи Івановича, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Оператор Газорозподільної системи "Рівнегаз" про захист прав споживача, 
в с т а н о в и в:
       У липні 2019 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Рівнегаз", тип та назву якого змінено на підставі рішення загальних зборів акціонерів, протокол №17 від 26 березня 2019 року, на Акціонерне товариство "Оператор газорозподільної системи "Рівнегаз" (далі – ПАТ "Рівнегаз"), про захист прав споживача. Обґрунтовуючи порушення свого права, зазначав, що є власником квартири АДРЕСА_1 , де використовує природний газ винятково для приготування їжі. 09 квітня 2019 року позивач подав до ПАТ "Рівнегаз" заяву про безкоштовне встановлення у квартирі індивідуального лічильника обліку природного газу, проте останній відмовив, оскільки це не передбачено Законом України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" та обставиною встановлення загальнобудинкового лічильника обліку газу. Для досудового врегулювання спору ОСОБА_1 повторно звернувся до відповідача з заявою про безкоштовне встановлення його квартирі індивідуального лічильника обліку природного газу, з відповідними доводами та навів судову практику по аналогічних справах, але відповідач знову відмовив, аргументуючи тим, що встановив загальнобудинковий лічильник обліку газу та покликався на Закон України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" у редакції до 19 січня 2018 року, згідно з яким суб`єкти господарювання, які здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу тільки для приготувань їжі - до 1 січня 2018 року. Крім того, вказав про можливість встановлення лічильника за власний рахунок. Позивач стверджував, що він приєднався до типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі – НКРЕКП) від 30 вересня 2015 року № 2498 та щомісячно споживає природний газ і сплачує рахунки. Відповідач є розподільником, оператором газорозподільної мережі та відповідно до ст. 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" зобов`язаний встановити саме квартирний прилад обліку газу в багатоквартирному будинку, адже відповідне фінансування закладено у тариф на оплату спожитого газу. Крім того, ОСОБА_1 вважав порушеним своє право, як споживача, впливати на прийняття уповноваженими державними органами рішень щодо формування тарифу та його складових. Встановивши загальнобудинковий лічильник газу, ПАТ "Рівнегаз" позбавило позивача можливості оплачувати рахунки за фактично спожитий ним газ.
       З наведених підстав просив зобов`язати         відповідача встановити безкоштовно ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 квартирний лічильник обліку природного газу.
       Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 04 липня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання. 
       У поданому відзиві ПАТ "Рівнегаз" вважало позов безпідставним, тому просило відмовити в його задоволенні. Стверджувалося, що товариством було забезпечено в АДРЕСА_2 , комерційний облік природного газу шляхом встановлення та подальшого введення в експлуатацію в січні 2017 року загальнобудинкового вузла обліку природного газу відповідно до вимог законодавства. Тобто в порядку та на підставах забезпечення побутових споживачів (населення) приладами обліку природного газу врегульованих Законом України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу"; Законом України "Про ринок природного газу"; розпорядженням Кабінету Міністрів України (далі – КМУ) від 25.04.2012 року №259-р "Деякі питання забезпечення комерційного (приладного) обліку природного газу"; Главою 5 розділу XI Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року №2494; Тимчасовим положенням про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою КМУ від 16 травня 2002 року №620; Типовим договором розподілу природного газу, затвердженою постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року №2498; Типовим договором постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженим постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2500. Тому підстав для встановлення ОСОБА_1 індивідуального лічильнику газу немає. Крім того, протокольним рішенням НКРЕКП № 405 від 24 березня 2016 року затверджений план розвитку газорозподільної системи ПАТ "Рівнегаз" на 2016-2025 роки (Інвестиційна програма) та перелік багатоквартирних житлових будинків, в яких товариство зобов`язане безкоштовно встановити загальнобудинкові прилади обліку газу. Багатоквартирний житловий, в якому проживає позивач, також включений в цей перелік, але встановлення квартирних лічильників газу для мешканців зазначеного будинку інвестиційною програмою для товариства не передбачено. У разі незгоди споживача розраховуватися за спожитий природний газ за показниками будинкового вузла обліку він може встановити квартирний лічильник газу окремо на квартиру за власні кошти, як це передбачено п. 4 Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою КМУ № 620 від 16.05.2002 року. НКРЕКП було надано 12 березня 2018 року відповідь на звернення голів правління об`єднань співмешканців багатоквартирних будинків м. Рівне, в якій роз`яснено, що Законом України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" (із змінами, внесеними згідно із Законом № 2260Л/ІІІ від 21 грудня 2017 року) не передбачено обов`язку Операторів розподільних систем встановлювати індивідуальні лічильники газу в житлових будинках, у яких облік спожитого населенням природного газу здійснюється загальнобудинковим лічильником, а такі лічильники не можуть бути демонтовані, оскільки вони забезпечують комерційний облік природного газу відповідно до вимог. Тому всі мешканці будинку, в якому проживає позивач, вважаються забезпеченими комерційним обліком газу за рахунок газової компанії. На думку відповідача, в редакції Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" не обмежувалося та не обумовлювалося ані місце встановлення лічильника газу, ані кількість споживачів чи квартир, обсяг споживання природного газу яких вимірює зазначений лічильник, а також не було конкретних вимог до того, в чиїй власності чи балансі знаходиться лічильник, як і не передбачалося отримання згоди співвласників багатоквартирного будинку. Щодо тверджень позивача про те, що кошти на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню включені в структури тарифів на послуги розподілу природного газу витрат, то ОСОБА_1 компенсовано лише 94 копійки, коли собівартість встановлення лічильника 1 700 гривень. Вважало посилання позивача на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року безпідставним, оскільки в розглянутій справі споживачам взагалі не було забезпечено комерційний облік газу у визначені законодавством терміни. 
       Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року в задоволенні позову відмовлено. 
       На рішення суду позивачем подану апеляційну скаргу, де покликався на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
       На її обґрунтування зазначав про хибність посилання суду на забезпечення відповідачем комерційного обліку природного газу шляхом встановлення загальнобудинкового вузла обліку природного газу, адже встановлення такого обліку не є виконанням вимог ст. 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу", тоді як ця правова норма чітко передбачає обов`язок оператора газорозподільних систем встановити саме квартирні прилади обліку природного газу. Окрім того, хибними вважав зауваження щодо можливості встановлення лічильника обліку природного газу за власний кошт, адже за положеннями постанови НКРЕКП від 28 грудня 2011 року № 150 "Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу" з 2011 року по 31 травня 2017 року до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу. При тому, що й представник відповідача у своєму відзиві на позов цього не заперечував. Тому позивач, сплачуючи за послуги з газопостачання, сплачував кошти і за газовий лічильник та витрати на його встановлення. Покликався на необхідність врахування при вирішенні спірних правовідносин судової практики, зокрема постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в цивільній справі 214/2435/17. 
       З викладених спонукань просив скасувати рішення суду попередньої інстанції та прийняти нове, яким зобов`язати ПАТ "Рівнегаз" встановити безкоштовно ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 квартирний лічильник обліку природного газу. 
       У поданому відзиві ПАТ "Рівнегаз", вважаючи доводи заявника формальними, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду з огляду на додержання судом першої інстанції норм процесуального права та правильне застосування норм матеріального права – без змін. Повторно зважало на право позивача у разі незгоди розраховуватися за спожитий газ за показниками будинкового вузла обліку встановити квартирний лічильник газу окремо на квартиру за власні кошти. Вважало надуманими аргументи заявника про недоречність застосування положень Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" та необхідності застосування до спірних правовідносин постанови НКРЕКП № 150 від 28 грудня 2011 року, адже остання має нижчу юридичну силу. Стверджувалося, що рішення суду узгоджується з постановою Верховного Суду в справі № 161/15083/16-ц, де вказано, що у разі незгоди власника квартири (будинку) розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок (групу будинків) він може встановити квартирний лічильник газу (вузол обліку) окремо на квартиру (будинок) за власні кошти. 
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть учать у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги. 
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 є співвласником квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 квітня 1996 року (а.с.7). Позивач є споживачем природного газу, а відповідач - оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.
Не заперечується і визнається сторонами те, що відповідачем було забезпечено комерційний облік природного газу в АДРЕСА_2 , шляхом встановлення та подальшого введення в експлуатацію в січні 2017 року загальнобудинкового вузла обліку природного газу.
09 квітня та 07 травня 2019 року ОСОБА_1 були подані до ПАТ "Рівнегаз" заяви про безкоштовне встановлення в його квартирі індивідуального лічильника газу відповідно до ст. 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" (а.с. 3,5).
Листом від 16 квітня 2019 року відповідач повідомив позивача, що розподіл природного газу за його особовим рахунком проводиться у відповідності до вимог чинного законодавства на умовах Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року №2498. Роботи по встановленню лічильників газу проводяться відповідно до Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" та затвердженого НКРЕКП плану розвитку газорозподільної системи на 2016-2025 роки. Тому комерційний облік природного газу в АДРЕСА_2 , було забезпечено шляхом встановлення загальнобудинкового вузла обліку природного газу. Розрахунки за отримані послуги мають проводитись згідно з вимогами Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачанням в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою КМУ №620 від 16 травня 2002 року. Звернуто увагу на право споживачів самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу з джерел не заборонених законодавством у т.ч. за власний рахунок (а.с. 4).
Листом від 05 червня 2019 року ПАТ "Рівнегаз" помимо повідомлених у попередній відповіді обставин роз`яснило заявнику можливість самостійного встановлення індивідуального приладу природного газу, з подальшою компенсацією таких витрат згідно з порядком, який буде розроблений КМУ (а.с. 6).
Отже, причиною виниклих в квітні 2019 року спірних правовідносини стало порушення права заявника на безкоштовне встановлення в його квартирі лічильника обліку природного газу. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що права ОСОБА_1 не були порушеними, адже він може самостійно забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу (індивідуальних лічильників) з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу.
Проте колегія суддів з такими висновками не згодна. 
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України "Про захист прав споживачів" держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.
За змістом статті 21 Закону України "Про захист прав споживачів" права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до пунктів 3,4,7 ч. 1 цієї статті, крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.
Як зазначено в преамбулі Закону України від 24 червня 2004 року № 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
Згідно зі ст. 2 Закону України Про житлово-комунальні послуги" державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.
Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (ст. 3 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").
Відповідно до ч.1 ст. 14 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.
Згідно з ч.1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (ч.ч. 1,2 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги").
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.
Як зазначено у ч. 1 ст. 30 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.
Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу".
Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем Оператор ГРМ - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.
Частиною 1 ст. 3 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" визначено, що фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.
Згідно зі ст. 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження КМУ від 25 квітня 2012 року 259-р "Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу", газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу 4 пп. а п. 2 ч. 1 ст. 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII, - тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року.)

Тобто саме на відповідача був покладений обов`язок встановлення лічильників газу та лише він повинен був вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним.
Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2498, цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України.
Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог ст.ст. 633, 634, 641, 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.
У пункті 1.4 договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: споживач - фізична або юридична особа чи фізична особа - підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України "Про ринок природного газу" та Кодексі газорозподільних систем.
За цим договором Оператор ГРМ зобов`язується надати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені цим договором (розділ ІІ Предмет Договору п. 2.1).
Права ж та обов`язки споживачів чітко визначені розділом IV Ціна, порядок обліку та оплати природного газу, розділом V Права та обов`язки споживача та розділом VІ Права і обов`язки постачальника.
ОСОБА_1 приєднався до вказаного договору, позаяк щомісячно споживає природний газ та щомісячно справляє за це відповідну плату. 
Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.
У частині 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Стаття 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.
Тому, за переконанням апеляційного суду, це означає, що відмова ПАТ "Рівнегаз" встановити індивідуальний лічильник ОСОБА_1 суперечить вимогам законодавства та порушує права позивача. 
Зазначений висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17.
Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як убачається, залишаючи позовні вимоги без задоволення, суд залишив поза увагою установлений ст. 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" обов`язок газорозподільної організації встановлення лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення, у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем.
Поготів, вимоги ст. 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" мають вищу юридичну силу, ніж вимоги Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання загальнобудинкового вузла обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року № 620 про те, що власник (власники) будинку (будинків) (квартир), особа, відповідальна за експлуатацію будинку (будинків) (далі-експлуатаційна організація), балансоутримувач будинку (будинків) тощо та оператор газорозподільної системи зобов`язані врегулювати між собою договірні відносини щодо забезпечення можливості проведення монтажу, збереження та здійснення експлуатації будинкового вузла обліку.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
На думку Європейського суду з прав людини, поняття якості закону означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (п. 39 рішення у справі "C.G. та інші проти Болгарії", заява № 1365/07; п. 170 рішення у справі "Олександр Волков проти України", заява № 21722/11).
У своїй практиці Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (п.п. 31-32 рішення від 11 листопада 1996 року у справі "Кантоні проти Франції", заява № 17862/91; п. 65 рішення від 11 квітня 2013 року у справі "Вєренцов проти України", заява № 20372/11).
Можливість різних тлумачень одних і тих самих положень законодавства головним чином спричинена неналежним станом національного законодавства з цього питання.
Відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з цього важливого питання, що призвело до його суперечливого тлумачення, порушує принцип ясності закону. 
На думку колегії суддів, вимога ч. 2 ст. 3 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу" зважає лише на право населення забезпечити встановлення індивідуальних приладів обліку природного газу (індивідуальних лічильників) з подальшою компенсацією таких витрат за рахунок коштів, які ними сплачуються за тарифом на розподіл природного газу.
Між тим, обов`язок оснащення лічильниками газу населення суб`єктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, залишився. 
Крім того, важливим є той факт, що до структури тарифу, за яким позивач оплачував послуги розподілу природного газу, було включено витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню.
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
Відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України спонуканням для скасування оскаржуваного рішення та прийняття постанови про задоволення позову є невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до незастосування норм матеріального права, які підлягали застосуванню.
На підставі ст.ст. 3, 11, 526, 626, 629 ЦК України, ст.ст. 3, 6 Закону України "Про забезпечення комерційного обліку природного газу", ст.ст. 14, 19, 21, 30 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ст.ст. 5, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17, керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 13 листопада 2019 року – скасувати.
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Оператор Газорозподільної системи "Рівнегаз" про захист прав споживача задовольнити. 
Зобов`язати Акціонерне товариство "Оператор Газорозподільної системи "Рівнегаз"безкоштовно встановити ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 квартирний лічильник обліку природного газу. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 ; місце прож. і реєстрації: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач: Акціонерне товариство "Оператор Газорозподільної системи "Рівнегаз"; місцезнаходження: вул. Івана Вишенського, 4, м. Рівне; ідентифікаційний код юридичної особи: 03366701.

Головуючий :                                                                 С.В. Хилевич

Судді:                                                                         Н.В. Бондаренко

                                                                               Н.М. Ковальчук

Повний текст постанови складено: о 16 год. 30 хв. 11.02.2020