Дата документу 28.01.2020 Справа № 2-421/2012
-

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Є.У.№ 2-421/2012                                        Головуючий у 1 інстанції: Баранов В.І.
№ 22-ц/807/22/20                                        Суддя-доповідач: Крилова О.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2020 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого:                Крилової О.В.
суддів:                Кухаря С.В.
                       Полякова О.З.
секретар:                Бєлова О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до  ОСОБА_2 , треті особи Центр Державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова Антоніна Олексіївна про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, визнання дійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, визнання права власності на земельну ділянку та встановлення постійного земельного сервітуту, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи Відкрите акціонерне товариство «Мелітопольгаз», Комунальне підприємство «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна про стягнення грошових сум,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 600 кв. м, яка з моменту укладення 10.11.2006р. між нею та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 перейшла в її повне господарське володіння для обслуговування цього житлового будинку.
В подальшому ОСОБА_3 збільшила позовні вимоги: просила визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 4427, укладений 25.10.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; оскільки ця земельна ділянка перейшла до неї одночасно з придбанням житлового будинку, просила  визнати дійсним правочин щодо купівлі-продажу вказаної земельної ділянки за договором від 10 листопада 2006 року про купівлю-продаж житлового будинку; визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку, на якій розташований придбаний житловий будинок загальною площею 25,2 кв.м. з моменту укладення договору купівлі-продажу від 10 листопада 2006 року. Крім того, вказувала, що проведені нею до придбаного житлового будинку комунікації з водопостачання та газопостачання  частково пройшли по суміжній земельній ділянці площею 461,92 кв. м, яка належить ОСОБА_2 , тому   просила суд встановити постійний земельний сервітут для експлуатації трубопроводів з газо- та водопостачання на земельній ділянці площею 55,972 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_2 , для забезпечення належних умов в користуванні житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , із внесенням плати в розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований, виходячи із розміру даної земельної ділянки.
ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про стягнення сум. В обґрунтування позову вказувала, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ЗП №059002 від 22 червня 2000р. її батькові ОСОБА_4 належала земельна ділянка площею 1062 кв.м, розташована за адресою АДРЕСА_1 . 05.05.2001р. згідно договору дарування частини вказаної земельної ділянки площею 461,92 кв. м до неї перейшло право власності на цю площу земельної ділянки. 25 жовтня 2007р. за договором дарування земельної ділянки, розташованої за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 їй було подаровано іншу частину земельної ділянки площею 600,14 кв.м. На підставі вказаних договорів дарування вона стала власником всієї земельної ділянки площею 1062 кв. м за вказаною адресою. 
10.11.2006р. між її батьком ОСОБА_4 як продавцем та ОСОБА_3  як покупцем був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 25,2 кв. м, який розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м за адресою АДРЕСА_1 . З моменту укладення договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку ОСОБА_6 самовільно зайняла земельну ділянку площею 600,14 кв.м., при цьому не врегулювавши з власником земельної ділянки відносин щодо її правомірного використання. Не зважаючи на відсутність у ОСОБА_3 будь-яких цивільно-правових угод щодо набуття земельної ділянки або договору оренди, вона користується цією земельною ділянкою, чим  перешкоджає в користуванні законному власнику - ОСОБА_2 

З моменту укладення договору купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 самовільно зайняла також і іншу земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_2 , площею 461,92 кв.м., суміжну з земельною ділянкою площею 600,14 кв. м, шляхом прокладання комунікацій з водопостачання та газу та улаштування водовідведення з придбаного будинку на суміжну земельну ділянку. На теперішній час вартість земельної ділянки площею 600,14 кв.м., розташованої за адресою АДРЕСА_1 , згідно експертної оцінки земельної ділянки від 25 жовтня 2011р. складає 100996 грн., а вартість земельної ділянки площею 461,92 кв.м., розташованої за адресою АДРЕСА_3 грн. За весь час самовільного заняття вказаних земельних ділянок ОСОБА_3 не зверталась до неї з проханням дозволити їй правомірно користуватись ними, тому відповідно до ст. 1213 ЦК України ОСОБА_3 повинна повернути їй вартість безпідставно набутого майна в розмірі загальної вартості цих ділянок, що складає 178731 грн. Також згідно зі ст. 1214 ЦК України ОСОБА_3 повинна відшкодувати їй доходи від безпідставно набутого майна (оренда) і витрати на його утримання (сплата земельного податку), згідно розрахунку: орендна плата = (100996,00 грн./100хЗ)х 5 років = 15149,41 грн.; орендна плата = (77735грн./100 х 3) х 5 років = 11660,25 грн.; сплата земельного податку – 3,41гр.
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 600 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв. м з моменту укладення договору купівлі - продажу від 10 листопада 2006 року.
Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25.10.2007р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., зареєстрований в реєстрі за № 4427.
Встановлено постійний земельний сервітут, а саме: право ОСОБА_3 на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці площею 55,972 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , та належить ОСОБА_2 , для можливості експлуатації житлового будинку, який належить ОСОБА_3 і розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із внесенням плати в розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований, виходячи із розміру даної земельної ділянки.
Стягнуто на користь ОСОБА_3 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , з ОСОБА_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , судові витраті в сумі 549 гривень 20 коп.
В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи Відкрите акціонерне товариство «Мелітопольгаз», Комунальне підприємство «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна про стягнення грошових сум - відмовлено повністю.

На зазначене рішення  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_3 відмовити.

Апелянт ОСОБА_1 та її представник за довіреністю ОСОБА_2 не з`явилися у судове засідання, ОСОБА_2 надала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з розглядом іншої справи у м. Києві.

Судова колегія, відмовляючи у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, враховує наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку. 

Частиною 1 ст. 43 ЦПК України визначені права осіб, які беруть участь у справі, і цими правами сторона розпоряджається на власний розсуд (самостійно або через представника).

Справа тривалий час знаходиться в провадженні апеляційного суду та неодноразово призначалася до розгляду, апелянт та її представник завчасно повідомлялися про час та місце розгляду справи.

За ст. 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апелянт обізнана про час та місце розгляду справи, отримала судову повістку про що є відповідне поштове повідомлення та представник апелянта надала заяву, з якої вбачається що вона обізнана про час та місце розгляду справи.

Натомість вона просила перенести розгляд справи посилаючись на те, що 28 січня ОСОБА_2 буде знаходитися у м. Києві на розгляді іншої справи.

На підтвердження цієї обставини апелянт надала судову повістку Печерського райсуду про виклик до суду ОСОБА_1 для розгляду її скарги на бездіяльність уповноважених осіб Генеральної прокуратури України.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 306 КПК, про які зазначено у судовій повістці, розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується. 

Представником потерпілого-фізичної особи може бути лише адвокат, внесений до Єдиного реєстру адвокатів України, а також законний представник.

ОСОБА_2 не надано жодного доказу на підтвердження того, що вона є законним представником ОСОБА_1 (Повнолітні особи можуть мати законного представника у разі недієздатності або обмеженої дієздатності).

Відтак судова колегія вважає причини неявки апелянта та представника на розгляд даної справи неповажними.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_4 на праві особистої власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.07.1994p., який розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м., що підтверджується довідкою КП «ММБТІ» за № 5349/22 від 31.10.2007 року / Т. 2 а.с. 110/.

Згідно з договором купівлі-продажу цього будинку від 10.11.2006р., ОСОБА_4 продав його ОСОБА_3 за 25250 грн. Як вбачається з цього договору, земельна ділянка площею 600 кв. м, на якій розташований цей будинок, не була предметом купівлі продажу / Т. 2 а.с. 111-112/.
Згідно з письмовими поясненнями нотаріуса Бєднової Н.А., яка посвідчувала вказаний договір, при укладенні договору ОСОБА_4 не повідомив про те, що земельна ділянка площею 600 кв.м, на якій розташований житловий будинок, ним приватизована та належить йому на праві приватної власності. В довідці, яка була пред`явлена нотаріусу для оформлення договору купівлі-продажу цього будинку, також не було вказано, що земельна ділянка була приватизована. При цьому, з цієї довідки вбачається, що спірний будинок обслуговує земельна ділянка, площею 600 кв. м.
В пункті 11 договору зазначено, що сторонам нотаріусом були роз`яснені положення ст.ст. 120, 125 ЗК України та ст.ст. 377, 381, 383 ЦК України, які їм були зрозумілі / Т. 1 а.с. 7/.
ОСОБА_3 посилалася в позові на те, що після реєстрації права власності на будинок вона розпочала процес оформлення на своє ім`я земельної ділянки, що обслуговує спірний будинок, а також провела до будинку комунікації з газо- та водопостачання. Тоді їй стало відомо, що ОСОБА_4 вже після купівлі-продажу будинку 05.06.2007р. одержав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., яку фактично їй було передано 10.11.2006 року на тих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, а також подарував цю земельну ділянку ОСОБА_2 .

За матеріалами справи судом встановлено, що на підставі рішення Мелітопольської міської ради № 2/7 від 12.06.2000р. ОСОБА_4 передана у власність земельна ділянка площею 0,1062 га, розташована в АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку / Т.2 а.с. 104/. Частину земельної ділянки площею 461,22 кв. м ОСОБА_4 подарував 05.05.2001р. своїй дочці ОСОБА_7 (на теперішній час ОСОБА_2 ) / Т. 2 а.с. 106/, після чого у нього у власності залишилась земельна ділянка 600 кв. м.

05.06.2007р. ОСОБА_4 у зв`язку з вказаним договором дарування в порядку переоформлення права власності на залишкову площу земельної ділянки в розмірі 600 кв.м отримав Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 600,14 кв. м за адресою АДРЕСА_1 . 2 а.с. 109/, та 25.10.2007р. подарував цю земельну ділянку ОСОБА_2 / Т. 2 а.с. 107, 108/.

В ході розгляду цієї справи ІНФОРМАЦІЯ_1 квітня 2010р. відповідач ОСОБА_4 помер та ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 жовтня 2010р. в якості його правонаступника було залучено до участі у справі ОСОБА_2 

ОСОБА_3 вважала, що за договором купівлі-продажу житлового будинку від 10.11.2006р. одночасно набула права власності і на земельну ділянку, на якій розташовано цей будинок, тому просила визнати дійсним вказаний договір щодо придбання земельної ділянки, визнати за нею право власності на цю земельну ділянку; визнати недійсним договір дарування від 25.10.2007р., оскільки на цей момент саме їй належала спірна земельна ділянка, а також встановити земельний сервітут щодо користування частиною суміжної земельної ділянки ОСОБА_2 для експлуатації мереж газо- та водопроводу, які проходять через суміжну земельну ділянку відповідача.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3 в частині визнання права власності на спірну земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування від 25.10.2007р., суд виходив із того, що до ОСОБА_3 перейшло право власності на цю земельну ділянку у зв`язку з придбанням розташованого на ній житлового будинку, та на момент укладення договору дарування такий перехід вже здійснився, і тому ОСОБА_4 не мав права розпоряджатись цією земельною ділянкою після продажу будинку позивачеві. Задовольняючи позов в частині встановлення ОСОБА_3 земельного сервітуту на користування частиною земельної ділянки ОСОБА_2 для експлуатації проведеного через цю ділянку газо- та водопроводу, суд вважав, що іншим шляхом неможливо захистити право позивача на належні умови проживання в будинку, оскільки саме через земельну ділянку відповідача згідно технічних умов та проектів можливо було здійснити прокладення трубопроводів до будинку позивача та їх підключення до загальних мереж газо- та водопостачання.

У апеляційній скарзі на зазначене судове рішення ОСОБА_1 зазначає про те, що вона не брала участь у справі, але вважає свої права такими, що порушені оскаржуваним судовим рішенням з огляду на наступне.

ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 та спірна земельна ділянка була передана у власність її чоловіку ОСОБА_8 в період їх шлюбу, а відтак набула статусу спільної власності подружжя.

За таких обставин вважає. що ОСОБА_3 не має право на земельну ділянку, яка не могла бути відчужена як така, що становила спільне майно подружжя.

Такі доводи не є переконливими з огляду на наступне.
Сторонами не оспорюється та обставина, що згідно з договором купівлі-продажу будинку від 10.11.2006р., ОСОБА_4 продав його ОСОБА_3 за 25250 грн. Будинок був розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м.

Апелянтом ОСОБА_9 не заперечувався зазначений договір купівлі-продажу та не зазначається про спільність права власності на нього.

До того ж з договору купівлі-продажу вбачається, що зазначений будинок належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а відтак він не був об`єктом спільної власності подружжя. Сам ОСОБА_4 при посвідченні договору купівлі-продажу засвідчив, що інші особи не мають прав на зазначений будинок та права інших осіб не порушуватимуться. 

Аналогічні застереження були зроблені ОСОБА_9 і у договорі дарування спірної земельної ділянки від 25 жовтня 2007 року.

У договорі дарування окремим пунктом дарувальник стверджував, що земельна ділянка не є спільною сумісною власністю і відсутні особи, які могли б поставити питання про визнання за ними права власності на земельну ділянку як на спільне сумісне майно.

Державні акти на земельну ділянку від 5 червня 2007 року та 22 червня 2000 року містять зазначення про те, що цільовим призначенням землі було обслуговування жилого будинку.

За приписами ч.2 ст.120 ЗК, якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває в користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були в попереднього землекористувача. Аналогічну норму містила й ст. 30 ЗК 1990 року.

При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід ураховувати таке.

Аналіз змісту ст.120 ЗК дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. 

За цими нормами, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на будівлю та споруду й передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного й цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.4 ст.120 ЗК, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК в поєднанні з нормою ст.125 цього кодексу слід виходити з того, що в разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на цій ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

З огляду на зазначене немає підстав вважати, що спірна земельна ділянка або її частини становило об`єкт спільної власності подружжя ОСОБА_9 та не могла бути відчужена Білецьким без згоди співвласника.

Тож суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства. 

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованих висновків, при цьому права апелянта оскаржуваним рішенням не порушуються.

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були  допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року у даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2020 р.

Головуючий                                                                О.В. Крилова

Судді:                                                                        С.В. Кухар

       О.З. Поляков