Номер провадження: 22-ц/813/2676/20 
Номер справи місцевого суду: 523/11247/19
Головуючий у першій інстанції Шепітко І. Г.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.02.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,
з участю секретаря Ткачука В.О.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2019 року про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради про визначення місця проживання дитини, звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів, постановленої під головуванням судді Шепітко І.Г., -
встановив:
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів.
У серпні 2019 року позивач  подав до суду заяву про забезпечення позову.
У обґрунтуванні якої ОСОБА_1 зазначив, що до 21.06.2019 року він на підставі рішення суду добровільно сплачував аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання неповнолітньої дитини, однак з урахуванням того, що дитина з 21 червня 2019 року проживає разом з позивачем, просив суд винести ухвалу про забезпечення позову, шляхом зупинення стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліменти щомісячно у розмірі 1200,00 грн., до набрання рішення суду законної сили. 
Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2019 року, в забезпеченні позову ОСОБА_1 було відмовлено, оскільки забезпечення позову безпосередньо пов`язано із заявленими позовними вимогами та частково вирішує спір по суті.
Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, прийняти нову, якою його заяву про забезпечення позову задовольнити.
У обґрунтування своєї апеляційної скарги, ОСОБА_3 зазначає, що судом при винесенні ухвали були порушені норми процесуального права, судом не було встановлено обставини справи, судове рішення є необґрунтованим.
Відзиву до суду надано не було.
В судове засідання, призначене на 12лютого 2020 року ОСОБА_2 не з`явилась, була сповіщена належним чином.
Колегія суддів дійшла до висновку про розгляд справи за відсутності ОСОБА_2 , яка була повідомлена про день та час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів, обґрунтовуючи свій позов тим, що з 21 червня 2019 року неповнолітня дитина постійно проживає з позивачем.
Разом з позовом, позивач подав до суду клопотання про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення аліментів на користь ОСОБА_5 на утримання неповнолітньої дитини, в зв`язку з тим, що дитина проживає з батьком, та знаходиться на його утриманні.
Обґрунтувавши своє клопотання тим, що він утримує дитину, яка проживає разом з ним з 21 червня 2019 року та повинен сплачувати аліменти на користь ОСОБА_2 , яка з сином не проживає.
Відмовляючи у задоволені заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд виходив з того, що забезпечення позову безпосередньо пов`язано із заявленими позовними вимогами та частково вирішує спір по суті.
Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;…забороною вчиняти певні дії;... іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;…іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Забезпечення позову – це заходи цивільного процесуального припинення дій, які можуть утруднити виконання майбутнього рішення суду чи зробити його виконання неможливим.
Враховуючи, що ст. 150 ЦПК України є дискреційною, суд, відмовляючи у застосуванні заходів забезпечення позову, приймає до уваги наявність обставин, які виключають можливість їх застосування.
Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Заходи забезпечення позову повинні відповідати і бути співмірними заявленим вимогам, а також мають бути безпосередньо пов`язанні з предметом спору, необхідними і достатніми для забезпечення виконання судового рішення.
Звертаючись до суду з клопотанням ОСОБА_1 просив винести ухвалу про забезпечення позовних вимог, шляхом зупинення стягнення аліментів.
Оскільки забезпечення позову безпосередньо пов`язано із заявленими позовними вимогами та частково вирішує спір по суті, суд на законних підставах відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Більш того, таке забезпечення позову, фактично зупиняє виконання рішення суду про стягнення аліментів.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що малолітня дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 21 червня 2019 року проживає разом з ним, в зв`язку з чим просивзупинити стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів щомісячно у розмірі 1200,00 грн., до набрання рішення суду законної сили, оскільки незабезпечення позову може ускладнити виконання судового рішення, у випадку задоволення його вимог, колегія суддів вважає безпідставними, оскількияк встановлено судом, забезпечення позову безпосередньо пов`язано із заявленими позовними вимогами та частково вирішує спір по суті.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 08 серпня 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повний текст судового рішення складений 14 лютого 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк