ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 657/827/19 Головуючий в І інстанції: Максимович І.В.
Номер провадження: №22-ц/819/122/20 Доповідач: Майданік В.В.

П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого         Майданіка В.В.,
       суддів:         Кутурланової О.В.,
                               Орловської Н.В.,
       секретар                Литвиненко В.О.         

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою Крилової Олени Леонідівни, діючої від імені Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", на заочне рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 18 листопада 2019 року, у складі судді Максимовича І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 , діючої від імені Акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк", до ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,
В С Т А Н О В И В :

       07 травня 2019 року представник позивача АТ Комерційний банк "ПриватБанк" звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 8857,88грн  за кредитним договором № б/н від 29.11.2011 року, а також судові витрати.

       Позов обґрунтований наступним.
Відповідно до укладеного договору № б/н від 29.11.2011 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 500,00грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору.
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_3 померла. За життя вона свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на день смерті, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1 , у неї перед банком виникла заборгованість у розмірі 8857,88грн, яка складається з: 499,48грн – заборгованості за кредитом; 8358,40грн – заборгованість за відсотками.
ОСОБА_2 є спадкоємцем померлої, він постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначена адреса: АДРЕСА_1 . При цьому він від спадщини не відмовився в 6-місячний строк після відкриття спадщини.
На виконання вимоги ч.2 ст.1281 ЦК України позивач направив 26.01.2019 року претензію кредитора до Каланчацької державної нотаріальної контори, на що 30.01.2019 року отримана відповідь про те, що спадкоємці померлої ОСОБА_3 до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертались та спадкова справа не заводилась. 
03.03.2019 року позивачем відповідачу ОСОБА_2 направлено лист-претензію, але ніяких дій ним виконано не було.
Враховуючи, що спадкоємець ОСОБА_2 не здійснив одноразового платежу за позовом кредитора, просила стягнути вказану заборгованість зі спадкоємця кредитора ОСОБА_2 , а також сплачений судовий збір при подачі позовної заяви.

       Заочним рішенням Каланчацького районного суду Херсонської області від 18 листопада 2019 рокув задоволенні позову було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить вказане рішення суду скасувати й постановити нове рішення про повне задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, а також неповне з`ясування судом обставин справи. Зокрема, зазначила, що суд не звернув увагу на наявність кредитної заборгованості в розмірі 8857,88грн, яка рахується за померлою ОСОБА_3 перед позивачем, прийняття спадщини відповідачем після смерті ОСОБА_3 та невиконання ним вимоги про повернення банку кредитної заборгованості. Також вказала, що висновки суду про недоведення прийняття відповідачем спадщини після смерті ОСОБА_3 суперечать матеріалам справи, оскільки він постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та не відмовився від спадщини. 

Справа двічі призначалась до розгляду (на 28 січня 2020 року о 09-15 годині та 11 лютого 2020 року о 13-30 годині), однак сторони, які були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, жодних заяв до суду не надали. У зв`язку з цим апеляційний суд вважає причину неявки в судове засідання вказаних осіб неповажною, вважає, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка вказаних осіб не перешкоджає розгляду справи, а тому ухвалив розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається таке. 

Відповідно до витягу зі Статуту банку, погодженого НБУ 11.06.2018 року, позивач є правонаступником Публічного акціонерного товариства КБ "ПриватБанк", яке в свою чергу є правонаступником ЗАТ КБ "ПриватБанк" (а.с.47-48). 

ОСОБА_3 з метою отримання банківських послуг підписала 29.11.2011 року анкету-заяву про приєднання про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.7). 

В ній вказані детальні дані про особу ОСОБА_3 , а потім дуже дрібним шрифтом зазначено про наступне: що позичальник погоджується з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг; що вона (позичальник) ознайомилася та згодна з Умовами та Правилами надання послуги, Тарифами банку, які надані їй для ознайомлення у письмовому вигляді.  
У графі про бажання отримати на своє ім`я конкретну картку навпроти кредитка "Універсальна" проставлено відмітку. Таких відміток навпроти назв інших карток немає. Вказана анкета-заява не містить відомостей щодо конкретного кредитного ліміту, процентної ставки та відповідальності за порушення зобов`язань.

Також відсутні Тарифи обслуговування кредитних карт "Універсальна", які містили б положення про процентну ставку, обов`язків щодо щомісячного платежу, сплату пені та штрафу.

Також позивачем надано Умови та Правила надання банківських послуг, які підпису позичальника не містять (а.с.8-31).

Відповідно до розрахунку заборгованості за вказаним договором №б/н від 29.11.2011 року станом на 27.12.2017 року наявна заборгованість у розмірі 8857,88грн, яка складається з: 499,48грн – заборгованості за кредитом; 8358,40грн – заборгованість за відсотками (а.с.4-6).

Судом встановлено і проти цього відсутні заперечення, що  ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно вказаного розрахунку заборгованості станом на день смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) наявна заборгованість у розмірі 9119,73грн, яка складається з: 161,99грн – заборгованість за кредитом; 6457,74грн – заборгованість за відсотками; 2500,00 – сума комісії та пені.

Згідно копіям паспортів позичальника ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_2 в якості адреси реєстрації вказаних осіб зазначена адреса: АДРЕСА_2 (а.с.33).

Як вбачається з претензії кредитора та реєстру поштових відправлень позивач направив 26.01.2019 року до Каланчацької державної нотаріальної контори претензію кредитора від 28.12.2018 року. В ній банк вказав, що на теперішній час йому стало відомо про те, що позичальниця ОСОБА_3 , за якою рахується кредитна заборгованість, померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У зв`язку з цим банк просив: повідомити, чи заводилась спадкова справа; включити кредиторські вимоги в спадкову масу, про що зробити запис в книзі обліку спадкових справ; повідомити спадкоємців про наявність заборгованості перед банком у розмірі 8857,88грн; надіслати йому інформацію стосовно спадкоємців, які подали заяву про прийняття спадщини тощо (а.с.35, 36).

На вказане звернення позивачем отримано відповідь від 29.01.2019 року про те, що спадкоємці померлої ОСОБА_3 до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертались та спадкова справа не заводилась. Спадкоємці, які звернуться для отримання спадщини будуть повідомлені про вимога банку як кредитора (а.с.37).

Згідно листу-претензії та реєстру поштових відправлень банком на адресу відповідача ОСОБА_2 направлено 03.03.2019 року лист-претензію від 01.02.2019 року про необхідність сплати заборгованості в розмірі 8857,88грн за вказаним кредитним договором (а.с.38, 39-42). 
Як встановлено судом першої інстанції, вказана претензія залишена відповідачем без уваги.
На запит суду першої інстанції від 01.08.2019 року (а.с.66) Каланчацька державна нотаріальна контора дала відповідь від 08.08.2019 року про те, що від спадкоємців померлої ОСОБА_3 (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) заяви про прийняття спадщини, про видачу свідоцтва про право на спадщину не надходили, відомості про спадкоємців відсутні. Щодо майна померлої заведена спадкова справа №104/2017, яку відкрито на підставі претензії кредитора АТ КБ "ПриватБанк" (а.с.67).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що від спадкоємців померлої ОСОБА_3 до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, про видачу свідоцтва про право на спадщину не надходили, виходив з того, що факт реєстрації відповідача за однією адресою з спадкодавцем не дає можливості встановити їхнє спільне проживання за однією адресою, а також виходив з того, що у справі встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є спадкоємцем померлої ОСОБА_3 , який прийняв спадщину шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можна, оскільки до нього він дійшов при неповному з`ясуванні обставин справи та порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 

Предметом доказування у цій справі є наявність та розмір кредитної заборгованості, прийняття відповідачем чи іншими особами спадщини після смерті ОСОБА_3 , настання чи ненастання строку вимоги, дата дізнання банку про смерть позичальниці ОСОБА_3 , пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців, а також розмір частки кожного з спадкоємців у спадщині та його грошовий еквівалент. 

Щодо наявності та розміру кредитної заборгованості слід виходити з такого.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

       Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п.32 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" – при вирішенні спорів щодо виконання зобов`язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке. З урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. 

Як вже зазначалось, згідно розрахунку заборгованості станом на день смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в останньої перед позивачем наявна заборгованість у розмірі 9119,73грн, яка складається з: 161,99грн – заборгованість за кредитом; 6457,74грн – заборгованість за відсотками; 2500,00 – сума комісії та пені.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У своїй постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду, вважаючи за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України, зробила такий нижчезазначений висновок щодо застосування відповідних норм права у правовідносинах, за яких кредитний договір укладено шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, отримавши платіжну картку та персональний ідентифікаційний номер для авторизації:
--- надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору;
--- на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, надані банком, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить обов`язок сплати процентів за користування кредитом (якщо таке положення відсутнє в заяві), не містить відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань;
--- у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). 
У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п.3 ч.1 ст.3 ЦК України. 
У ч.ч.1-3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою – споживачем банківських послуг (ч.1 ст.11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів".
Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону № 1023-XII споживач – фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з позичальником АТ КБ "ПриватБанк" дотримав вимог, передбачених ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону – споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору;
--- враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також вимоги ч.2 ст.530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд – шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. 

Як зазначено, у заяві позичальника процентна ставка не зазначена. З іншого боку, вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема ст.ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. 

Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на заяву позичальника, Умови та Правила надання банківських послуг, Тарифи банку, які як невід`ємні частини спірного договору.

Разом з тим, з урахуванням вказаного висновку Верховного Суду, на підставі ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.626, 628, ч.1 ст.638, ст.ст.1048, 1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, враховуючи обставини справи та недоведення позивачем що саме вказані Умови та Правила надання банківських послуг підписані та визнані позичальницею, можна дійти висновку, що вказані Умови та правила надання банківських послуг, які разом з Тарифами позичальницею не підписані, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви, що у цій справі між сторонами був укладений кредитний договір, який не містить строку повернення кредиту, не містить зазначення про розмір процентної ставки, відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а також сплату комісії. 

Відтак, відсутні правові підстави для стягнення з позичальника (нарахування) на користь банку вказаних процентів, а також пені та комісії. 

Аналогічними є й висновки Верховного Суду у постановах від 23.10.2019 року у справі № 136/695/17 та від 06.11.2019 року у справі № 755/1927/16-ц, ухвалених у тотожних справах за касаційними скаргами АТ КБ "ПриватБанк" у справах за участю позикодавця АТ КБ "ПриватБанк" та позичальників-фізичних осіб, в яких були винесені судом першої інстанції заочні рішення про відмову в позові і в яких апеляційними судами рішення суду першої інстанції було: в першій справі залишено без змін, а в другій справі – скасовано й стягнуто тіло кредиту та штраф (фіксовану частину), а за наслідками розгляду касаційних справ банку: в першій справі судові рішення судів першої і другої інстанцій були скасовані в частині вирішення позовних вимог про стягнення тіла кредиту та ухвалено нове рішення про стягнення тіла кредиту, а в другій справі – рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по процентах за користування кредитом, пені та комісії, штрафу (процентної складової) було змінено у мотивувальній частині та викладено його у редакції цієї постанови, а саме з підстав того, що Умови та правила надання банківських послуг й Тарифи банку не є складовими кредитного договору.

Таким чином, законними вимогами позивача слід вважати лише вимогу про стягнення кредитної заборгованості в розмірі 161,99грн, тобто тіла кредиту станом на день смерті позичальника, а саме станом на 24.07.2016 року.

З приводу прийняття відповідачем чи іншими особами спадщини після смерті ОСОБА_3 слід зазначити таке.

       У цій справі відповідачем доказів на спростування факту належності до кола спадкоємців ОСОБА_3 не надано. Зокрема, ним не надано доказів на спростування того, що він, відповідно до ст.ст.1261-1265 ЦК України є спадкоємцем після смерті ОСОБА_3 першої-п`ятої черги спадкоємців за законом, а саме що він є родичем спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, якими є діти, батьки (перша черга спадкоємців за законом), рідні брати та сестри, дід та баба (друга черга спадкоємців за законом), рідні дядько та тітка (третя черга спадкоємців за законом), племінник та племінниці, двоюрідні брати та сестри, троюрідні брати та сестри (п`ята черга спадкоємців за законом).

З урахуванням наведеного, спільного прізвища відповідача та ОСОБА_3 , їх спільного проживання, апеляційний суд вважає, що відповідач згідно ч.3 ст.1268 ЦК України є спадкоємцем позичальниці ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , адже на час смерті останньої він постійно проживав разом із спадкодавцем, що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, де в якості адреси реєстрації зазначена адреса: АДРЕСА_2 . При цьому відповідач від спадщини в 6-місячний строк після відкриття спадщини не відмовився. 

       При цьому апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що факт реєстрації відповідача за однією адресою з спадкодавцем не дає можливості встановити їхнє спільне проживання за однією адресою, адже факт постійного проживання разом із спадкодавцем може підтверджуватися відміткою у паспорті спадкоємця про місце реєстрації особи, що в силу положень статті 1268 ЦК України дає підстави для висновку про належність спадщини спадкоємцеві з часу її відкриття.

       Саме такий правовий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 16.05.2018 року у справі з подібними обставинами № 336/3968/16-ц. 

       Відносно настання чи ненастання строку вимоги, дати дізнання банку про смерть позичальниці ОСОБА_3 , пред`явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців слід зазначити таке. 

Згідно з положеннями ст.1281 ЦК України в редакції, чинній на час смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ): спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, коли їм відомо про його борги (ч.1); кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги (ч.2); якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги (ч.3); кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (ч.4).

За положеннями вказаної норми закону в редакції закону від 03.07.2018 року, введеного в дію 04.02.2019 року:
--- спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб (ч.1);
--- кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги (ч.2);
--- якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину (ч.3);
--- кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (ч.4).

Відповідно до ст.1282 вказаного Кодексу в редакції, чинній на час смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ): спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимогу кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині (ч.1); вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленостями між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено (ч.2). 

Майже аналогічні положення містить вказана норма закону в редакції закону від 03.07.2018 року, введеного в дію 04.02.2019 року. 

Відповідно до п.2.1. Глави 10 Розділу ІІ чинної на час відкриття спадщини Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, зареєстрованої Міністерством юстиції України 22.02.2012 року за №282/20595 – спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, …, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. 

Таким чином, вимога кредитора до спадкоємців може бути заявлена як шляхом звернення до державної нотаріальної контори з відповідною претензією, так і шляхом звернення до суду з позовом. 

       Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості встановлено, що позичальниця ОСОБА_3 користувалася кредитною картою до своєї смерті, кілька разів на рік погашала кредитну заборгованість, до своєї смерті вона останні рази здійснила погашення заборгованості 16.10.2013 року в розмірі 650,00грн та 22.01.2014 року – в розмірі 10,00грн. Після її смерті за її карткою здійснено 10.04.2017 року погашення заборгованості за кредитом в розмірі 8362,70грн та погашення за відсотками в розмірі 5062,74грн. 

Як вказує позивач, і це вбачається з претензії кредитора від 28.12.2018 року на адресу нотаріальної контори, у грудні 2018 року банку стало відомо про смерть позичальниці ОСОБА_3 . 

З іншого боку, з урахуванням викладеної Верховним Судом у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 правової позиції, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, відповідно до ч.2 ст.530 ЦК України банк вправі вимагати виконання зобов`язання в будь-який час. 

Таким чином, з урахування наведеного, звернення банку до суду з цим позовом до спадкоємця позичальника 07 травня 2019 року, апеляційний суд вважає, що банк не пропустив встановлені частинами 2 і 3 ст.1281 ЦК України відповідно 6-місячний та 1-річний строк для пред`явлення своїх вимог до спадкоємців, які прийняли спадщину. 

Відносно розміру частки спадкоємців у спадщині та його грошового еквіваленту слід зазначити таке.

Апеляційний суд вважає, що доводити обсяг спадкового майна та його вартість повинен спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

Таким є і правовий Висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 18.09.2019 року у справі № 640/6274/16-ц.
Справа двічі призначалась до розгляду (на 28 січня, 11 лютого 2020 року), однак відповідач до суду не з`явився, жодних заяв до суду не надав. Також ним до суду не надано Свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , а також перелік та вартість майна, одержаного ним в спадщину. Таких доказів ним не надано і до суду першої інстанції. Вказане є підставою для стягнення з нього всієї суми заборгованості, без врахування розміру, який відповідає його частці у спадщині.

Суд же першої інстанції на це уваги не звернув і, незважаючи на дотримання банком строку для пред`явлення вимоги до відповідача як спадкоємця, який прийняв спадщину, прийшов до неправильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Отже, за ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину, особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині, шляхом одноразового платежу, якщо домовленостями між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

Таким чином, враховуючи ненадання відповідачем доказів відносно переліку та вартості майна, одержаного ним у спадщину, стягненню підлягає сума заборгованості в розмірі 161,99грн, яка встановлена на день смерті позичальника ОСОБА_3 , саме така складова заборгованості як тіло кредиту, що підтверджується наданою банком довідкою. 

З огляду на наведене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, відповідно до п.2 ч.1 ст.374, п.п.1 і 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, як незаконне і необґрунтоване підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а саме про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 161,99грн. В задоволенні решті позовних вимог слід відмовити.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України: 
--- судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених
позовних вимог (ч.1); 
--- інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 
1) у разі задоволення позову – на відповідача;
2) у разі відмови в позові – на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно
розміру задоволених позовних вимог (ч.2).

При поданні апеляційної скарги скаржником сплачено 2881,50грн судового збору у встановленому законом розмірі (1921,00грн х 150%). 

Таким чином, з урахуванням задоволення позову на 1,82% (161,99грн х 100% : 8857,88грн) з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати у розмірі 52,44грн (1,82% х 2881,50 : 100% ).

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.п.1 і 4 ч.1 ст.376 ЦПК України, ч.ч.1 і 2 ст.207, ст.ст.526, 626, 628, ч.2 ст.530, ч.1 ст.1049, ст.1054, ч.1 ст.1055, ст.ст.1281 та 1282 ЦК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

       Апеляційну скаргу Крилової Олени Леонідівни, діючої від імені Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк",задовольнити частково.

       Заочне рішення Каланчацького районного суду Херсонської області від 18 листопада 2019 рокускасувати й ухвалити нове рішення. 

Позов ОСОБА_1 , діючої від імені Акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк", до ОСОБА_2 про стягнення боргу кредитором спадкодавця задовольнити частково. 

Стягнути з  ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.11.2011 рокув розмірі 161,99грн. 

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "Приват Банк" судові витрати в розмірі 52,44грн. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складення повного тексту постанови – 13 лютого 2020 року.

Головуючий                                _ _ _ _ _ _ _ _ _ _                            В.В. Майданік
       
Судді:                                        _ _ _ _ _ _ _ _ _ _                  О.В. Кутурланова

                                       _ _ _ _ _ _ _ _ _ _         Н.В. Орловська