КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

  Справа №753/20223/19                                                                      Головуючий у І інстанції Комаревцева Л.В.
  Провадження №22-ц/824/1025/2020                                                  Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 лютого 2020року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:
 
судді-доповідача                                      Голуб С.А.,  
          суддів:                                                      Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О., 
         за участі секретаря судового засідання   Сакалоша Б.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1  на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Імуноген-Україна» про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИЛА:
 
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом, посилаючись на те, що 23 серпня 2018 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняла грошові кошти в розмірі 992149 грн., що дорівнює еквіваленту 35420 доларів США за курсом продажу долара США АТ КБ «ПриватБанк» станом на 23 серпня 2018 року. ОСОБА_2 зобов`язалася повернути вказану суму грошей в строк до 27 липня 2019 року, однак станом на день звернення до суду з позовом зобов`язання в повному обсязі не виконала.
На підставі викладеного в позові, ОСОБА_1 просить суд першої інстанції стягнути з відповідачів солідарно грошові кошти в розмірі 786692 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат.
Одночасно зі зверненням до суду з позовом ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із заявою про забезпечення позову, посилаючись на те, що відповідач здійснить відчуження належного їй на праві власності майна, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звертається до суду.
В поданій заяві зазначає, що у власності ОСОБА_2 знаходяться наступні об`єкти нерухомого майна: гараж № НОМЕР_1 , реєстраційний номер об`єкта: 595954180000, що знаходиться в АДРЕСА_1 ; квартира загальною площею 139,5 кв.м., реєстраційний номер: 137207080000, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; квартира загальною площею 33 кв.м., реєстраційний номер: 37348291, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
На підставі викладеного в заяві про забезпечення позову, ОСОБА_1 просив суд першої інстанції забезпечити позов шляхом накладення арешту на вищевказане майно, яке перебуває у власності ОСОБА_2 чи в інших осіб.
Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року заяву про забезпечення позову було залишено без задоволення.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не були досліджені надані позивачем докази на підтвердження тієї обставини, що невжиття вказаних заходів забезпечення позову призведене до утруднення або до неможливості виконання рішення суду в майбутньому.
На підставі викладеного в апеляційній скарзі, ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити та накласти арешт на нерухоме майно. що перебуває у власності ОСОБА_2 або інших осіб.
В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 , в якому зазначено, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а зазначені в ній обставини не можуть бути підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, яка постановлена з дотриманням норм процесуального права.
Також зазначає, що майно на яке позивач просив суд накласти арешт перебуває під обтяженням, а тому у останнього не має підстав вважати, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому.
         На підставі викладеного у відзиві ОСОБА_2 просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
В судовому засіданні представник скаржника підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила.
         Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, враховуючи наступне.
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, чуд першої інстанції виходив з того, що нерухоме майно на яке позивач просив накласти арешт обтяжене іпотекою, а тому відсутні підстави вважати, що невжиття таких заходів призведе до безпідставного відчуження такого нерухомого майна.
         Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи таке.
  Згідно із ч.ч. 1 та 2 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Види забезпечення позову визначені положеннями статті 150 ЦПК України та до них належать: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.
При цьому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Вирішуючи питання про забезпечення позову та приймаючи за ним рішення, суд зобов`язаний враховувати обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та зазначені ним докази, що підтверджують кожну обставину.
Відповідно до п.п. 4,5,6 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. 
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). 
При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.
При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору між сторонами є стягнення грошових коштів за договором позики.
В заяві про забезпечення позову, ОСОБА_1 зазначає, що у нього є підстави вважати, що відповідач у справі безперешкодно відчужить належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме: гараж № НОМЕР_1 , реєстраційний номер об`єкта: 595954180000, що знаходиться в АДРЕСА_1; квартира загальною площею 139,5 кв.м., реєстраційний номер: 137207080000, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; квартира загальною площею 33 кв.м., реєстраційний номер: 37348291, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем у справі при зверненні до суду з заявою про забезпечення позову не було надано беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що відповідач має намір відчужити належне їй на праві власності майно з метою унеможливлення виконання можливого рішення суду.
         Окрім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що вказане нерухоме майно знаходиться саме у власності ОСОБА_2 .
З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність достатніх правових підстав для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду про відкриття провадження з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, таким чином апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 149, 150, 157, 374, 375, 382, 383, 384 України, колегія суддів
П О С Т А Н О В И Л А:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 19 листопада 2019 року про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Імуноген-Україна» про стягнення заборгованості залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків встановлених ст. 389 ЦПК України
Повне судове рішення складено 28 лютого 2020 року.

 

Суддя-доповідач

Судді: