ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 січня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/8982/19	

головуючий суддя І інстанції – Захарчук-Борисенко Н.В. 

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді (доповідача) Іванова С.М.,
                               суддів:  Панченко О.М., Чередниченка В.Є.,     

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу  Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року в адміністративній справі № 160/8982/19 за позовом   ОСОБА_1 до  Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,   третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо премета спору: ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови № 5864717                  від 23.08.2019 р.,- 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом до Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,   третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо премета спору: ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Чечелівського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Мазур Анастасії Сергіївни у виконавчому провадженні                         № 58654717 від 23.08.2019 року.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року адміністративний позов  ОСОБА_1 було задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову державного виконавця Чечелівського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Мазур Анастасії Сергіївни у виконавчому провадженні №58654717 від 23.08.2019 про накладення штрафу у розмірі 3400,00 грн. на ОСОБА_1 .
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області понесені судові витрати на сплату судового збору у розмірі 768,40 грн.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області суму понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3250 грн.
Не погодившись із зазначеним рішенням суду, Чечелівський відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року скасувати та прийняти судове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що спірна постанова була прийнята відповідачем у відповідності з приписами Закону України «Про виконавче провадження», що свідчить про відсутність підстав для її скасування.
ОСОБА_1 було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції, остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Також, представником позивача було подано клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін.
Згідно з пунктом 2 частини 6 статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Згідно з ч. 2      ст. 12 КАС України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріорітетним є швидке вирішення справи.
Відповідно до п. 10 ч. 6 ст. 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Крім того, колегія суддів враховує практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах у контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція), яка свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не в кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини», заява № 8273/78; рішення від 25 квітня 2002 року у справі «Варела Ассаліно проти Португалії», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Таким чином, з огляду на те, що дана справа має незначну складність,  не відноситься до справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження та для якої  встановлено скорочені строки розгляду, обґрунтованим є розгляд справи в спрощеному провадженні без виклику сторін (в порядку письмового провадження), а тому в задоволенні заявленого представником позивача клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, слід відмовити.
Не підлягають задоволенню, на переконання колегії суддів, і заяви представника позивача про виклик свідків та огляд інформації з автоматизованої системи виконавчого провадження, з огляду на розгляд справи в порядку письмового провадження та таких, що не мають правового значення для правильного вирішення справи.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження на підставі ст. 311 КАС України.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав. 
Як було встановлено судом першої інстанції, постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 у справі № 175/5360/13-ц, провадження №        22-ц/774/1579/18 апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , представника ОСОБА_1 – Шахторіна Артема Сергійовича було задоволено частково.
Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                           від 14.11.2017  в частині: заборони, без нотаріальної згоди ОСОБА_2 , виїзд за межі України та в`їзд на окуповану територію Автономної Республіки Крим його синові ОСОБА_4 : в задоволених зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та в задоволених частково позовних вимог ОСОБА_3 , в частині задоволених частково позовних вимог ОСОБА_5 було скасовано.
В задоволенні позову ОСОБА_2 в частині заборони, без нотаріальної згоди ОСОБА_2 , виїзд за межі України та в`їзд на окуповану територію Автономної Республіки Крим його синові ОСОБА_4 було відмовлено.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління – служба у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі ради про зміну способу участі батька у вихованні дитини було відмовлено.
В задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: Управління служби у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі ради та Служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з онуком та про встановлення способу та порядку спілкування з ним було відмовлено.
В задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог: Управління служби у справах дітей Самарської районної у місті Дніпрі ради, Служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації та ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з онуком та про порядку спілкування з ним було відмовлено.
В іншій частині рішення залишено без змін.
02.07.2018 Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області на підставі постанови апеляційного суду від 01.06.2018 видано виконавчий лист по справі №        175/5360/13-ц, згідно якого суд вирішив:
1) зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
2) встановити наступний час та дні для зустрічей батька з сином:
- батько має право на спілкування та проживання з сином, включаючи нічний час, під час своєї відпустки та щорічних шкільних канікул без присутності матері дитини — 60 днів щорічно, з можливістю розподілу цих днів протягом року;
- кожні парні тижні місяця з 09:00 години суботи до 20:00 години неділі, включаючи нічний час на території квартири ОСОБА_2 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 чи за іншим місцем його мешкання, без присутності матері дитини ОСОБА_1 ;
- спілкування з 09:00 години до 20:00 години на території власної квартири чи за іншим місцем мешкання ОСОБА_2 , без присутності матері дитини, в наступні святкові дні: Різдво, Пасха, Трійця, День Конституції, День Незалежності (за рік не менше 5 святкових днів, що дорівнюй половині всіх державних свят України) з можливістю змінити ці дні на інші святкові дні за обопільної згоди батьків;
- щоденне вільне спілкування з сином телефоном чи іншими телекомунікаційними мережами;
- день народження сина 08 листопада з 09:00 години до 20:00 години 09 листопада, кожний парний рік (2016, 2018...) за місцем мешкання ОСОБА_2 ;
- день народження ОСОБА_2 11 червня з 09:00 години до 20:00 години 12 червня за місцем мешкання позивача без присутності матері дитини;
- під час хвороби дитини з 09:00 години до 20:00 години за місцем знаходження сина з дотриманням його режиму та надавати вільний доступ лікарів для його огляду;
- вільне спілкування з сином в дошкільних, шкільних та інших навчальних закладах у час вільний від навчального процесу.
Ухвалою Верховного Суду від 07.09.2018 у справі № 175/5360/13-ц провадження №      61-37709ск18: 
  - відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2017 та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 року у справі        № 175/5360/13-ц;
- зупинено дію рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2017 та постанови апеляційного суду Дніпропетровської області                            від 01.06.2018 до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
Постановою Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 175/5360/13-ц, провадження № 61-37709св18:
- касаційні скарги ОСОБА_1 , подані її представниками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Андрієм ОСОБА_8 , і касаційну скаргу ОСОБА_3         залишено без задоволення;
- рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області                                      від 14.11.2017 у частині, яка не скасована судом апеляційної інстанції, та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018 залишено без змін;
- поновлено виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.11.2017 у частині, яка не скасована судом апеляційної інстанції, та постанови апеляційного суду Дніпропетровської області від 01.06.2018.
18.03.2019 ОСОБА_2 звернувся до Чечелівського ВДВС                  м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області з заявою від 14.03.2019 про прийняття до примусового виконання виконавчого листа та здійснення виконавчих дій за місцем проживання стягувача. 
18.03.2019 старшим державним виконавцем Чечелівського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Мазур Анастасією Сергіївною було прийнято постанову про  відкриття виконавчого провадження № 58654717 з виконання виконавчого листа №      175/5360/13-ц, виданого 02.07.2018 Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області.
23.08.2019 старшим державним виконавцем Мазур А.С. було складено акт державного виконавця при виконанні виконавчого листа № 175/5360/13-ц від 02.07.2018, яким було встановлено, що виходом державного виконавця за адресою місцезнаходження та реєстрації стягувача та за адресою вказаною у виконавчому документі, а саме: АДРЕСА_1 , боржник ОСОБА_1 разом із дитиною ОСОБА_4 не з`явились. Жодних поважних причин не повідомила. Рішення суду не виконується.
На підставі наведеного акту, 23.08.2019 державним виконавцем у виконавчому провадженні № 58654717 було винесено постанову, якою на ОСОБА_1 було накладено штраф в розмірі 3400,00 грн. на користь держави із посиланням на ст. ст. 63, 75 ЗУ “Про виконавче провадження”, у зв`язку з повторним невиконанням рішення боржником без поважних причин.
Не погодившись з обґрунтованістю прийняття вказаної постанови, позивач звернулась до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.
Вирішуючи спір між сторонами та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем до суду не було надано доказів того, що ОСОБА_1 без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк не виконала рішення суду.
Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Приписами п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.
Відповідно до частин 5, 6 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
Відповідно до ст. 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» виконання рішення про встановлення побачення з дитиною полягає у забезпеченні боржником побачень стягувача з дитиною в порядку, визначеному рішенням.
Державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення у час та місці побачення, визначених рішенням, а у разі якщо вони рішенням не визначені, то перевірка здійснюється у час та місці побачення, визначених державним виконавцем.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення державний виконавець складає акт та виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі, визначеному частиною першою статті 75 цього Закону. У постанові зазначаються вимога виконувати рішення та попередження про кримінальну відповідальність.
Частиною 1 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Зі змісту зазначених правових норм вбачається, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, здійснюється у випадку відсутності поважних причин такого невиконання.
Як свідчать встановлені обставини справи, підставою для прийняття спірної постанови було встановлення державним виконавцем, за результатом виходу за адресою місцезнаходження та реєстрації стягувача за адресою вказаною у виконавчому документі, а саме: АДРЕСА_1 , що боржник ОСОБА_1 разом з дитиною ОСОБА_4 не з`явилась, жодних причин неявки не повідомила, що свідчить про невиконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі № 175/5360/13-ц.
Так, з матеріалів справ вбачається, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі № 175/5360/13-ц  зобов`язано ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкоди брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- встановлено наступний час та дні для зустрічей батька з сином:
- батько має право на спілкування та проживання з сином, включаючи нічний час, під час своєї відпустки та щорічних шкільних канікул без присутності матері дитини — 60 днів щорічно, з можливістю розподілу цих днів протягом року;
- кожні парні тижні місяця з 09:00 години суботи до 20:00 години неділі, включаючи нічний час на території квартири ОСОБА_2 , яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 чи за іншим місцем його мешкання, без присутності матері дитини ОСОБА_1 ;
- спілкування з 09:00 години до 20:00 години на території власної квартири чи за іншим місцем мешкання ОСОБА_2 , без присутності матері дитини, в наступні святкові дні: Різдво, Пасха, Трійця, День Конституції, День Незалежності (за рік не менше 5 святкових днів, що дорівнюй половині всіх державних свят України) з можливістю змінити ці дні на інші святкові дні за обопільної згоди батьків;
- щоденне вільне спілкування з сином телефоном чи іншими телекомунікаційними мережами;
- день народження сина 08 листопада з 09:00 години до 20:00 години 09 листопада, кожний парний рік (2016, 2018...) за місцем мешкання ОСОБА_2 ;
- день народження ОСОБА_2 11 червня з 09:00 години до 20:00 години 12 червня за місцем мешкання позивача без присутності матері дитини;
- під час хвороби дитини з 09:00 години до 20:00 години за місцем знаходження сина з дотриманням його режиму та надавати вільний доступ лікарів для його огляду;
- вільне спілкування з сином в дошкільних, шкільних та інших навчальних закладах у час вільний від навчального процесу.
Відтак, наведеним судовим рішенням на позивача було покладено низку обов`язків пов`язаних з забезпеченням права ОСОБА_2 на спілкування з сином, ОСОБА_4 .
Однак, зі змісту спірної постанови вбачається, що державним виконавцем при складанні останньої не було наведено конкретних обставин невиконання судового рішення по справі № 175/5360/13-ц.
Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання (виконати судове рішення).
Така відповідальність настає за умови, що судове рішення не виконано з поважних причин і в строк, встановлений державним виконавцем. Тобто, даючи оцінку тому чи правомірно на боржника накладено штраф за невиконання/повторне невиконання судового рішення необхідним є з`ясування часових рамок, в межах яких боржник мав вчинити певні дії (за виконавчим листом) і обставин невиконання судового рішення у відведений йому строк.
Таким чином, проаналізувавши встановлені обставини справи у сукупності, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідачем в даному випадку доказів накладення штрафу на позивача саме за невиконання вимог виконавчого документу, оскільки державним виконавцем у оскаржуваній постанові не зазначено, яким чином та в якій частині позивач не виконав рішення суду. 
Що стосується обґрунтованості стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області суми понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3250.00 грн., то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Статтею 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до частини другої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
За змістом частини третьої статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої статті 134 КАС України для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною п`ятою статті 134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Аналіз вищенаведених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від     12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Суд зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування останніх.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17.09.2019 року у справі № 810/3806/18, що враховується судом апеляційної інстанції, відповідно до      ч. 5 ст. 242 КАС України.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції позивачем до суду було надано: договір про надання правової допомоги від 13.09.2019 року, копію квитанції від 13.09.2019 року № 26628, копію акту виконаних робіт (наданих послуг) від 16.09.2019 року.
Відповідно до п.п. 3.1 договору від 13.09.2019 року, за надання правової допомоги по дійсному договору, довіритель виплачує винагороду за фактично проведену роботу виходячи з погодинної оплати в розмірі 1000.00 грн. за кожну годину наданої правової допомоги.
Згідно акту виконаних робіт від 16.09.2019 року, відповідно до умов договору про надання правової допомоги б/н від 13.09.2019 року, адвокатом була надана наступна правнича допомога: 
- усні консультації з правових питань;
-проведення на вимоги клієнта аналізу судової практики з розгляду подібної категорії справ;
- збір доказів, ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження;
- підготовка позовної заяви;
- надання інших видів правничої допомоги на вимогу клієнта в т.ч. правова оцінка судової перспективи справи.
Вартість наданих послуг складає 3250.00 грн.
Відповідно до квитанції від 13.09.2019 року № 26628, позивачем було сплачено адвокату Вербі А.П. грошові кошти у розмірі 3000.00 грн.
Перевіривши зміст наведених документів, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг та пов`язаністю таких послуг безпосередньо з веденням конкретної справи.
Отже, з огляду на викладені обставини та часткове підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу (у розмірі 3000.00 грн.), заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу за вказані послуги вартістю 3250.00 грн. є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), а тому розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню позивачу у співмірності до наданих послуг, на переконання колегії суддів, становить 1000 грн., що свідчить про необхідність зміни рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат (правничої допомоги).
Також, що стосується поданого представником позивача клопотання, що міститься у відзиві на апеляційну скаргу, про  покладення на відповідача судових витрат, які складаються з правничої допомоги та поштових витрат, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції позивачем до суду було надано копію акту виконаних робіт від 26.12.2019 року та квитанції від 26.12.2019 року.
Згідно акту виконаних робі від 26.12.2019 року, відповідно до умов договору про надання правової допомоги б/н від 13.09.2019 року, адвокатом була надана наступна правнича допомога:
- підготовка та подання відзиву на апеляційну скарга Чечелівського ВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року у справі № 160/8982/19;
- підготовка та подання клопотання про проведення розгляду справи з викликом сторін;
- підготовка та подання клопотання про огляд інформації із Автоматизованої системи виконавчого провадження;
- підготовка та подання заяви про виклик свідків;
- підготовка та подання заяви про визнання доказу недопустимим;
- підготовка та подання заяви про врахування обставин встановлених судовим рішенням, які набрали законної сили;
- підготовка та подання заяви про врахування висновків суду касаційної інстанції і судової практики з розгляду подібної категорії справ.
Вартість наданих послуг складає 5000.00 грн.
Відповідно до квитанції від 26.12.2019 року № 6732, позивачем було сплачено адвокату Вербі А.П. грошові кошти у розмірі 1000.00 грн.
Перевіривши зміст наведених документів, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що з огляду на викладені обставини та часткове підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції (у розмірі 1000.00 грн.), заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу за вказані послуги вартістю 5000.00 грн. є неспівмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу, з урахуванням розгляду справи в порядку письмового провадження, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), а тому розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає відшкодуванню позивачу у співмірності до наданих послуг становить 400.00 грн.
Відносно відшкодування поштових витрат по направленню відзиву іншим учасникам справи у розмірі 30.00 грн., колегія суддів зазначає, що  відповідно до ч. 1 ст. 304 КАС України учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.
Отже, подання відзиву на апеляційну скаргу є правом сторони, а не обов`язком і його відсутність не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції, а відповідно понесені витрати, пов`язані з поштовим надсиланням останнього, відшкодуванню на користь позивача не підлягають.
Відповідно до ч. 4 ст. 317 КАС України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст.  315, ст. 317 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області – задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року в адміністративній справі № 160/8982/19 – змінити в частині стягнення на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області суму понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3250 грн., визначивши належну до стягнення суму понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 1000.00 грн.
В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10.10.2019 року в адміністративній справі № 160/8982/19 – залишити без змін.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Чечелівського відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області суму понесених витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 400.00 грн.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду на підставі ч. 4 ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

   
Головуючий - суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      О.М. Панченко 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко