ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2020 р.	Справа № 520/7051/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Старостіна В.В.,
Суддів: Рєзнікової С.С. ,  Бегунца А.О. ,
за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою представника позивача - адвоката Єрьоменка Андрія Володимировича на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 08.10.2019 року, головуючий суддя І інстанції: Шляхова О.М., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 09.10.2019 року по справі № 520/7051/19
          за позовом       ОСОБА_1  
          до      Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області              
          про визнання дій неправомірними та скасування акту,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області, в якому просила суд:
- визнати протиправними дії зі складання робочою групою акта (довідки) про результати виїзної перевірки використання державного майна № 13 від 06.09.2018 року;
- скасувати акт (довідку) про результати виїзної перевірки використання державного майна № 13 від 06.09.2018 року.
Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 08.10.2019 року закрито провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Не погодившись з вказаною ухвалою, представником позивача подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм процесуального права, просить ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 08.10.2019 року скасувати і направити справу для розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що питання про визнання дій неправомірними та скасування акту пов`язані з публічно-правовими відносинами і їх потрібно розглядати у порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до доручення Прем`єр-міністра України В. Гройсмана від 21.06.2018 року № 19693 згідно із Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області від 05.09.2018 року № 1803 створено робочу групу для проведення виїзної перевірки стану використання нерухомого державного майна нежитлових приміщень будівлі, загальною площею 16488,5 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 що перебуває на балансі ДП «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції», код - 482329 (а.с. 19).
За результатами перевірки складено акт (довідку) від 06.09.2018 року № 13, в якому зафіксовано факт використання державного нерухомого майна з порушеннями вимог чинного законодавства, а саме: державне нерухоме майно загальною площею 364,4 кв.м. використовується без оформлення відповідних договорів оренди; державне нерухоме майно загальною площею 311,5 кв.м. використовується на підставі договорів зберігання, укладених з балансоутримувачем (а.с. 18 зворотній бік).
На час проведення перевірки ОСОБА_1 обіймала посаду директора Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції», з зазначеним вище актом (довідкою) ознайомлена 06.09.2018 року, про що свідчить її власноручний підпис.
Відповідачем будь-яких рішень на підставі вказаного акту перевірки не приймалось.
Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань ОСОБА_1 органом досудового розслідування - Київським відділом поліції ГУГН в Харківській області пред`явлено підозру в скоєнні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України. Відомості в ЄРДР, кримінальне провадження № 42018221080000304, внесено 09.10.2018 року на підставі повідомлення відповідача від 08.10.2018 року щодо зловживання своїм службовим становищем посадовими особами ДП «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції» у виді незаконного використання державного майна (а.с. 29).
Як свідчать дані з Державного реєстру судових рішень, Київським районним судом м. Харкова 03.10.2019 року призначено судовий розгляд обвинувального акту за матеріалами вказаного кримінального провадження, справа № 640/12953/19.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що даний спір не є публічно-правовим і не належить до юрисдикції адміністративних судів та заявлені позовні вимоги про визнання дій неправомірними та скасування акту, який став підставою для початку досудового розслідування кримінального провадження щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України, належить до юрисдикції місцевого загального суду в порядку кримінального судочинства в рамках порушеного кримінального провадження.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування суду, але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.
Як закріплено у ст. 124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 18 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
За визначеннями п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України).
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України).
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей    2, 4 та 19 Кодексу адміністративного судочинства України, якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких     законом     установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Під час визначення предметної юрисдикції справи суд виходить із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Отже, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України,    кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1 - 4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.
Разом з цим, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Таким чином, у порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення суб`єкта владних повноважень, яке безпосередньо порушує права, свободи чи законні інтереси позивача.
Вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими.
З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що позивачка звернулася до суду з позовом до Регіонального відділення фонду державного майна України по Харківській області, в якому просила визнати неправомірними дії зі складання робочою групою акта (довідки) № 13 від 06.09.2019 року про результати виїзної перевірки використання державного майна.
Зі змісту оскаржуваного акта (довідки) вбачається, що це документ, який фіксує стан використання нерухомого державного майна нежитлових приміщень будівлі, загальною площею 16488,5 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та перебуває на балансі Державного підприємства «Державний науковий центр лікарських засобів і медичної продукції», код ЄДРПОУ 482329, директором якого на час проведення перевірки ОСОБА_1 (а.с. 18 зворотній бік).
Аналіз змісту спірних правовідносин дає підстави для висновку, що акт використання державного майна не є правовим документом, який установлює відповідальність для позивачки, та, відповідно, не є актом індивідуальної дії у розумінні п. 19 ч. 1 ст. 4 Кодексу адміністративного судочинства України. При цьому, дії службових осіб щодо складання такого акта та включення до нього певних висновків не породжують обов`язкових юридичних наслідків, що не зумовлює виникнення будь-яких прав і обов`язків для позивачки.
Позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Проте, ці рішення, дія або бездіяльність повинні бути такими, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права в частині визнання неправомірними дій зі складання робочою групою акта (довідки) про результати виїзної перевірки та його скасування як незаконного, не відповідає його змісту, оскільки така вимога позивача не є способом захисту його прав і не підлягає розгляду в адміністративному суді.
Колегія суддів зазначає, що надання правової оцінки оскарженому у цій справі акту, може бути здійснено адміністративним судом у разі звернення особи з позовом про визнання протиправним і скасування рішення відповідача, яким порушено права, свободи або законні інтереси позивача, прийнятого за результатами проведеної перевірки та складання акту (довідки) про результати виїзної перевірки використання державного майна.
Акт (довідка) про результати виїзної перевірки використання державного майна № 13 від 06.09.2018 року не містить владних управлінських приписів, не застосовує до позивача жодних санкцій, не є нормативним актом чи актом індивідуальної дії, в розумінні положень ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому не підлягає оскарженню в порядку адміністративного судочинства.
При цьому, дії відповідача щодо проведення виїзної перевірки стану використання нерухомого державного майна нежитлових приміщень та складання акту (довідки) позивачем не оскаржувалися.
Отже, оскаржуваний позивачем акт (довідка) про результати виїзної перевірки використання державного майна № 13 від 06.09.2018 року на момент звернення з цим позовом до суду не порушує прав, свобод або інтересів позивача, що на підставі положень ч. 1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України, унеможливлює розгляд таких вимог у порядку адміністративного судочинства.
Зазначене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі № 810/5854/14.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
На підставі наведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо наявності підстав для закриття провадження у справі про визнання протиправними дій зі складання робочою групою акта (довідки) про результати виїзної перевірки використання державного майна № 13 від 06.09.2018 року та його скасування.
При цьому, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо неможливості закриття провадження у справі через наявність ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження від 22.07.2019 року, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 238 Кодексу адміністративного судочинства України, суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Таким чином, чинним законодавством передбачено можливість закриття провадження у справі після його відкриття, якщо буде встановлено, що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. Отже, колегія суддів зазначає про помилковість доводів позивача про незаконність прийняття судом першої інстанції оскаржуваної ухвали про закриття провадження у справі. 
Відповідно до вимог ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України - суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Сокуренко і Стригун проти України») суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
При цьому, колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги щодо оскарження ним протиправних дій суб`єкта владних повноважень, що згідно приписів Кодексу адміністративного судочинства України, підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки позивач, згідно позовних вимог, просить саме скасувати акт (довідку) про результати виїзної перевірки використання державного майна № 13, складений 06.09.2018 року.
За змістом п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
На підставі ч. ч. 1-4 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, переглянувши рішення суду першої інстанції, дійшла висновку, що при прийнятті ухвали Харківського окружного адміністративного суду від 08.10.2019 року по справі № 520/7051/19 про закриття провадження у справі, суд першої інстанції дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника позивача - адвоката Єрьоменка Андрія Володимировича  залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 08.10.2019 року по справі № 520/7051/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	В.В. Старостін	
Судді	(підпис)  (підпис) 	С.С. Рєзнікова    А.О. Бегунц   	
Повний текст постанови складено  17.01.2020 року