Справа № 341/1658/15-ц 
Провадження № 22-ц/4808/38/20 
Головуючий у 1 інстанції Гаполяк Т. В. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 січня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач) 
суддів:                Бойчука І.В., Девляшевського В.А.                
секретаря                Петріва Д.Б.
з участю                  ОСОБА_1 його представника 
представника АТ КБ «ПриватБанк» Рокетської С.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсними договорів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду від 30 серпня 2016 року, ухвалене у складі судді Гаполяка Т.В. в м. Галичі,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2015 року Публічне акціонерне  товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувсь в суд з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги мотивовані тим, що  04 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IFU0G100000357, згідно умов якого банк надавав позичальнику кредитні кошти у розмірі 21 600,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами строком до 04 червня 2027 року. З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання виступає поручителем перед банком за виконання зобов`язання ОСОБА_1 . У зв`язку із невиконанням умов договору станом на 31 липня 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розміру 21 610,68 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом – 19 025 доларів США, заборгованості по процентах – 1 421,60 доларів США, заборгованості по комісії – 86,62 доларів США, пені – 37,36 доларів США, штрафу (фіксована частина) – 11,57 доларів США та штрафу (процентна складова) – 1 208,53 доларів США, яку відповідачі в добровільному порядку відмовляються погасити. Тому ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути солідарно з  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  на його користь заборгованість за кредитним договором договір № IFU0G100000357  від 04 червня 2007 року у розмірі 21 610,28 доларів США, що еквівалентно 467 006,75 грн згідно курсу НБУ 21,61 грн за 1 долар США.
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсними договорів.
Позовні вимоги з врахуванням уточнення мотивовані тим, що при укладенні між сторонами кредитного договору банк не надав йому в письмовій формі повної інформації про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору. Також до спірного договору банк включив положення, що є несправедливими, оскільки вони містять умови про зміни у витратах, ураховуючи додаткові нарахування, процент за користування кредитом збільшився, існує дисбаланс зарахування процентів і тіла кредиту, графік погашення кредиту позичальнику не видавався, що є підставою для визнання спірного кредитного договору, забезпеченого договором іпотеки та договором поруки недійсними. Просив визнати недійсними кредитний договір IFU0G100000357 від 04 червня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , кредитний договір IFU0G200000357 від 04 червня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ним, договір поруки IFU0GК100000357 від 04 червня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , іпотечний договір №Д0404 від 05 червня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 .
Рішенням Галицького районного суду від 30 серпня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором IFU0G100000357 від 04 червня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 в розмірі 20 133,22 долари США, що за курсом НБУ 21,26 грн./1 долар США становить 435 078,88 грн., з яких: 19 025 доларів США - заборгованості по сумі виданого кредиту; 1 108,22 доларів США - заборгованості по відсотках за користування кредитом та 22 906,80 грн. неустойки, з яких: 794,27 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань, 245,98 грн. - штраф (фіксована частина), 21 866,54грн. - штраф (процентна складова).
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» по 3 502,55 грн сплаченого судового збору.
Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову, посилаючись на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що банком недостовірно вказано відсоткову ставку та розмір пені, які насправді якщо провести підрахунки, є більшими ніж вказано в договорі. За змістом даного закону позивач перед укладенням договору повинен був повідомити його в письмовій формі про графік погашення кредитної заборгованості, розрахунок сукупної вартості кредиту та письмового попередження про те, що він був повідомлений під час укладення договору про валютні ризики, які можуть бути під час виконання договору. Тому умови кредитного договору є несправедливими, так як містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення і це є підставою для визнання його недійсним. 
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, проте у судове засідання повторно не  з`явились, що  відповідно ч.2 ст.372 ЦПК України  не перешкоджає розгляду справи у  їх  відсутності. 
Суд відхиляє клопотання ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи для надання строку реалізувати право на правову допомогу, так як вважає доводи викладені у клопотанні неповажними причинами і такими, що можуть привести до порушення розумних стороків розгляду справи, оскільки 23 січня 2020 року йому надавався строк для реалізації права на правову допомогу. 
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого наявні відомості про вручення йому судової повістки не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» доводи апеляційної скарги заперечив. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить залишити його без змін. Щодо надання нового розрахунку фактичної заборгованості за кредитним договором, без урахування про сплату позичальником комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів, за обслуговування кредитної заборогованості), що має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, яку просить стягнути банк, представник банку зіслався на правильність поданого ним розрахунку заборгованості.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з із положень ст.ст. 549, 553, 611 ЦК України, щодо виконання зобов`язань та відповідальності за порушення його виконання, відповідальності поручителя перед кредитором за порушення зобов`язання боржником, а також умов кредитного договору та договору поруки. Між сторонами існують договірні відносини, які виникли внаслідок укладання кредитного договору № IFU0G100000357 від 04 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , згідно умов якого банк надавав позичальнику кредитні кошти у розмірі 21 600,00 доларів США. Позичальник належним чином не виконує договір № IFU0G100000357 від 04 червня 2007 року, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 20 133,22 дол США, що за курсом НБУ 21,26 грн./1 долар США становить 435 078,88 грн., яку стягнув солідарно з відповідачів на користь банку. В частині вирішення зустрічного позову суд прийшов до висновку про його безпідставність з огляду на вимоги ст.ст. 626-628 ЦКУ щодо свободи договору та порядку укладення договору.
Проте з таким висновком повністю погодитись не можна, так як суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, вважав встановленими обставини, що мають значення для справи, які є невсі доведеними, та неправильно застосував норми матеріального і процесуального права.
Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом установлено, що 04 червня 2007 року між ЗАТКБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № IFU0G100000357, відповідно до якого позичальнику надано кредитні кошти у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 21 600,00 дол. США на купівлю квартири, а також 4 860,00 дол. США - на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом 1,00 відсотка на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 відсотків від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,20 відсотків від суми виданого кредиту; відсотків за дострокове погашенням кредиту згідно пункту 3.11. вказаного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2. вказаного договору, на строк до 04 червня 2027 року включно. Погашення заборгованості договором (за винятком винагороди, що сплачується у момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця у період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 283,55 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.
Також 04 червня 2007 року дня, між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТКБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір№ IFU0G200000357, відповідно до якого позичальнику надано кредитні кошти у вигляді строкового кредиту у розмірі 5 400,00 дол. США на купівлю квартири, зі сплатою за користування кредитом 1,00 відсотка на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 відсотків від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати; відсотків за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно пункту 6.2. договору, на строк до 04 червня 2027 року включно. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується у момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця у період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 70,89 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.
Пунктами 6.2 вищевказаних кредитних договорів передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов`язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованими банком на останній термін сплати. Сплата винагороди здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, винагорода сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитними договорами № IFU0G100000357 та № IFU0G200000357 від 04 червня 2007 року на загальну суму 31 860,00 дол. США, 04 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки № IFU0GK100000357/1, а 05 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір.
Відповідно до наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку заборгованості за кредитним договором № IFU0G100000357 від 04 червня 2007 року, у зв`язку з порушенням умов кредитного договору станом на 31 липня 2015 року у ОСОБА_1 утворилася заборгованість у розмірі 21 610,68 дол. США, з яких: 19 025,00 дол. США - заборгованість за кредитом; 1 421,60 дол. США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 86,62 дол. США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 37,36 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання за договором; штрафи: 11,57 дол. США - штраф (фіксована частина), 1 028,53 грн - штраф (процентна складова).
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів».
За змістом частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції на дату укладення оспорюваних договорів, споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту, або якщо кредит видаватиметься частинам, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.
Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Орієнтовний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведено у частині третій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору (частини п`ять, шість статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).
Враховуючи наведене, колегфія суддів вважає, що аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, що є підставою для визнання таких положень недійсними. Зокрема, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів». Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.
Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Отже,  умовами  кредитних договорів № IFU0G100000357 та № IFU0G200000357 від 04 червня 2007 року, якими   передбачено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 відсотків від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, а також винагороди за проведення додаткового моніторингу в розмірі визначеному пунктами 6.2 цих договорів, та відсотків за дострокове погашення кредиту, суперечать положенням ст.11, частинам п`ять, шість статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору. 
Враховуючи наведене, не підлягають стягненню 86, 62 дол США – заборгованість за простроченої комісії, 1,96 дол США – пеня на прострочення комісії, так як враховані у розмір заборгованості за умовами п.п.6.2,7.1 кредитного договору, які є нікчемними.
Нікчемність і, відповідно, недійсність з моменту укладення кредитного договору його умов щодо сплати позичальником комісії (за надання фінансового інструменту, за надання кредитних ресурсів, за обслуговування кредитної заборгованості), має наслідком здійснення перерахунку усіх складових заборгованості, які стягує банк. Перерахунок та визначення фактичної заборгованості за тілом кредиту призведе, у свою чергу, до перерахунку та визначення фактичного розміру інших складових заборгованості, таких як, зокрема, проценти (відсотки) за користування кредитом та можливі штрафи і пені.
Аналогічну позицію висловив Верховний Суд в постанові від 15 січня 2020 року за результатом розгляду справи № 363/940/16-ц.
Так як банком не надано розрахунок залишку заборгованості за процентами щодо кредитної заборгованогсті у розмірі 18 739, 83 дол США, то не підлягає задоволенню вимога про стягнення заборгованості за процентами у розмірі 1421,60 дол США.
Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.
Суд відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що при укладення оспорюваних кредитних договорів ПАТ КБ «ПриватБанк» не було дотримано також пунктів 3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, оскільки зазначені Правила набрали чинності 05 червня 2007 року, тобто після укладення кредитних договорів № IFU0G100000357 та № IFU0G200000357 від 04 червня 2007 року.
Щодо зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсними договорів слід зазначити наступне.
Згідно з частиною першою статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права (у разі його порушення, невизнання або оспорювання) та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може.
Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом статей 256, 261 і 267 ЦК Українипозовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необгрунтованості.
Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
Установлено, що про наявность підстав для визнання недійсними пунктів 6.2 кредитних договорів щодо сплати винагороди за здійснення банком додаткового моніторингу погашення кредиту по рахунку та пунктів 7.1 кредитних договорів у частині винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 відсотків від суми виданого кредиту щомісяця у період сплати, висновки судів попередніх інстанцій про обгрунтованість розміру заборгованості позичальника за кредитним договором № ІFU0G100000357 від 04 червня 2007 року та порушення права ОСОБА_1 було відомо в день укладення кредитних договорвів, які ним виконувались. 
Разом   з  тим, про захист  порушеного права ОСОБА_1  звернувся  в суд  із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» у жовтні 2015 року, тобто з спливом позовної давності
Згідно ч.ч.3,4 ст.267 ЦПК України Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
ПАТ КБ «ПриватБанк» у ході розгляду справи заявлено про застосування позовної давності до заявлених  ОСОБА_1 вимог за зустрічним позовом.
Таким чином ОСОБА_1 пропустив строк позовної давності з зверненням до суду про захист прав споживачів та визнання недійсними договорів, що відповідно ч.4 ст.267 ЦПК України є підставою для відмови у позові. 
Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Системний аналіз наведеної норми права свідчить про те, що одночасне застосування штрафу і пені, які є одним видом цивільно-правової відповідальності, за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, суперечить положенням, закріпленим у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Суд першої інстанції наведеного не врахував, оскільки стягуючи на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» на погашення заборгованості за кредитним договором № IFU0G100000357 від 04 червня 2007 року неустойку у загальному розмірі 22 906,80 грн, складовими якої є пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань у розмірі 794,27 грн, штраф (фіксована частина) у розмірі 245,98 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 21 866,54 грн не звернув уваги, що це є подвійною відповідальністю за порушення одного і того самого зобов`язання.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Ураховуючи викладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Відповідний правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.
Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Ухвалюючи рішення про стягнення заборгованості нарахованої у вигляді 245,98 грн. - штраф (фіксована частина), 21 866,54грн. - штраф (процентна складова) за неналежне виконання договору Кредитного договору № IFU0G100000357 від 04 червня 2007 року укладеного між банком та ОСОБА_1 , судом першої інстанції не враховано, що вказані кошти нараховані як санкції подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, тому відповідно ст. 61 Конституції України ст. 549 ЦК України стягненню не підлягають.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно вимог п. п. 1, 3, 4 ч. 1, 2 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої  інстанції  як таке, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з допущенням порушення норм матеріального та  процесуального права, тому підлягає  скасуванню з  ухвалення  нового  рішення  про часткове задоволення  позову  ПАТ КБ "ПриватБанк"  і  стягнення  солідарно з ОСОБА_1  та ОСОБА_2  на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором IFU0G100000357 від 04 червня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1  в розмірі 18 775,23 долари США, що за курсом НБУ 21,61 грн./1 долар США становить  404 967,73 грн. заборгованості по сумі виданого кредиту. В решті позову слід відмовити. 
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовити за спливом строку позовної давності.
Згідно ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції. 
Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно ч.1,п.п.1,2 ч. 2 ст 141 ЦПК УКраїїни судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача. 
Оскільки позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню частково у розмірі 404 967,73 грн з заявленої суми позову у розмірі 467 006,75 грн - що становить 86 % ((404 967,73 грн* 100%) : 467 006,75 грн), то підлягає стягненню на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» документально підтверджені судові витрати сплачені банком при поданні позову у розмірі задоволеної частини, що складає 86 % та становить 6024,38 грн від загальної суми сплаченого судового збору у розмірі 7005,10 ( (7005,10 грн грн :100 %)*86 %).
Таким чином, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає стягнення судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з кожного по 3012,19 грн.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду від 30 серпня 2016 року задовольнити частково. Рішення Галицького районного суду від 30 серпня 2016 року скасувати.
Ухвалити нове рішення.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором IFU0G100000357 від 04 червня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 в розмірі 18 775,23 долари США, ( вісімнадцять тисяч сімсот сімдесят п`ять доларів США, 23 центи), що за курсом НБУ 21,61 грн./1 долар США становить 404 967,73 грн. та 6024,38 грн (шість тисяч двадцять чотири гривні 38 коп.) судового збору.
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1  до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживачів та визнання недійсними:  кредитний договір IFU0G100000357 від 04 червня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ; кредитний договір IFU0G200000357 від 04 червня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 ; договір поруки IFU0GК100000357 від 04 червня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 , іпотечний договір №Д0404 від 05 червня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 відмовити за спливом позовної давності.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 31 січня 2020 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк 
                                                               І.В.Бойчук 
В.А.Девляшевський