Єдиний унікальний номер 219/191/15-ц 
Номер провадження 22-ц/804/476/20        

Єдиний унікальний номер 219/191/15-ц                                Головуючий у 1 інстанції Погрібна Н.М.
Номер провадження 22-ц/804/476/20                                                                 Доповідач Агєєв О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2020 року                                                                                                       м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого судді                                    Агєєва О.В.
суддів                                                               Канурної О.Д., Мірути О.А.,
з
а участю секретаря судового засідання                  Цимбала Д.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького апеляційного суду м.Бахмут цивільну справу №219/191/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2019 року у складі судді Погрібної Н.М., -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року позивач ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25.05.2012 року між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» відповідно до чинного законодавства був укладений   договір  купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу, 15 червня 2012 року між ПАТ Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» був укладений  договір  купівлі-продажу  прав вимоги за кредитним договором, відбулося  відступлення  права вимоги за  кредитним договором №0413/0608/45-008 від 05.06.2008 року, що було укладено між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа - Банк».
Відповідно до кредитного договору №0413/0608/45-008, ВАТ «Сведбанк» зобов`язався  надати ОСОБА_1 кредит у розмірі 18 000,00 доларів США, а відповідач зобов`язалася повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування ним в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком №1.
Банк свої зобов`язання по кредитному договору виконав, надав відповідачу кредит. 
У порушення умов кредитного договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого станом на 10.11.2014 року має прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 17 354,91 дол. США, що за курсом  НБУ на 10.11.2014 року   складає 256 925,99 грн., за відсотками - 354,53  дол. США, що за  офіційним  курсом  НБУ  на дату   розрахунку складає  у розмірі 5248,54 грн. Крім того,  розмір неустойки становить 46,33 дол. США, що за курсом  НБУ на дату розрахунку складає 685,88 грн. 
В забезпечення   виконання  зобов`язань  позичальника, що випливають  з основного  договору,  відповідно до ст.553 ЦК України, 05.06.2008 року ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 уклали договір поруки №0413/0608/45-08-Р-1. Відповідно до умов договору поруки, поручитель поручається за виконання ОСОБА_1 обов`язків, що виникли на підставі основного договору, або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. Відповідно до умов договору поруки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідають перед банком за порушення обов`язків за договором, як солідарні боржники, поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі , що і боржник.
Таким чином, зважаючи на невиконання відповідачами зобов`язання стосовно умов повернення кредиту, позивач звернувся до суду та просить суд постановити рішення, яким   стягнути  солідарно з  відповідачів заборгованість в сумі 262 822,37 грн., яка складається з:  заборгованість за кредитом у розмірі 256 925,99 грн.,  заборгованість по   відсотках у розмірі 5 248,54 грн.,  пеня  у розмірі 647,84 грн., а також судові   витрати по сплаті судового збору у сумі 2 628, 22 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2019 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» заборгованість у сумі 1 329,10 грн. (яка складається з заборгованості за кредитом – 1 289,60 грн., пені – 39,50 грн.) за період з 18.06.2012 року по 10.10.2014 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк» заборгованість у сумі 5 248,54 грн. (яка  складається з заборгованості за  відсотками - 5 248,54 грн.) за період з 18.06.2012 року по 10.10.2014 року.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк»  судові витрати по 32,89 грн. з кожного.
У задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Альфа - Банк», відмовлено.

Позивач АТ «Альфа-Банк» не погодився з даним рішенням суду першої інстанції та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині розміру задоволених позовних вимог, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю в розмірі 17755,77 дол. США, що в гривневому еквіваленті на дату розрахунку складає 262860,41 гривня.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги АТ «Альфа-Банк» зазначає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення припустився порушень норм матеріального та процесуального права, не з`ясував всіх обставин, що мають істотне значення для справи та не надав їм належної оцінки, у зв`язку з чим прийняв не вірне по суті рішення.
Зазначив, що на виконання ухвали суду від 01 квітня 2019 року (в травні 2019 року) Банк направляв належним чином завірені копії акту приймання-передачі до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року; акту приймання-передачі кредитних файлів до даного договору від 15 червня 2012 року; витягу з договору №03663 від 12 квітня 2012 року про надання послуг (щодо організації відправки письмової кореспонденції); витягу з акту приймання-передачі прав вимоги до договору купівлі-продажу від 15 червня 2012 року з зазначенням фактичного розміру боргу по спірному договору, оціночної вартості та купівельної ціни. В судовому засіданні надавалися відповідні пояснення з цього приводу.
Питань щодо незрозумілості наданого банком розрахунку, а ні судом, а ні відповідачем не ставилося. Свого розрахунку заборгованості відповідачі також суду не надали.
До матеріалів справи представником позивача наданий розрахунок заборгованості за періоді з 18.06.2012 року по 10.10.2014 року, з якого суд зробив помилковий висновок, що заборгованість складає 7224,02 грн. з яких заборгованість за тілом кредиту 1289,60 грн., заборгованість по відсоткам за користування кредитом 5248,54 гри., пеня 685,88 грн.
В оскаржуваному рішенні суд з розрахунку заборгованості, наданого банком, взяв до уваги лише поточну заборгованість відповідача на дату здійснення розрахунку, та не звернув уваги на залишок кредиту в сумі 17 354,91 дол. США що в гривневому еквіваленті визначалося в сумі 256925,99 гривень, зазначений в іншій частині розрахунку, до яких і входить поточна заборгованість по тілу в сумі 87,11 дол. США, що в гривні визначена як 1289,60 гривень.
Як зазначено в судовому рішенні, у зв`язку з порушенням боржником виконання зобов`язання за кредитним договором банк використав право достроково вимагати з позичальника повернення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі.
Заборгованість, яку постановив стягнути суд 7224,02 грн. є лише поточною заборгованістю за кредитом, також вказаною у відповідній графі розрахунку - 487,97 дол. США. 
Судом помилково залишені поза увагою відповідні графи в розрахунку заборгованості за кредитом, такі як: Залишок кредиту - 17 354,91 дол. США що в гривневому еквіваленті визначалося в сумі 256 925,99 гривень; та сума для погашення договору -17755,77 дол. США що в гривневому еквіваленті визначалося в сумі 262 860,41 гривня. 

Відзив на апеляційну скаргу не надано. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду, що відбулось в режимі відеоконференції з Краматорським міським судом Донецької області, підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. 
Представник відповідача ОСОБА_1 , адвокат Гуревич М.Г., в судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечував проти задоволення скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Відповідач ОСОБА_2 надав заяву про розгляд справи за його відсутності.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до частини 2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача та відповідача ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів своє право вимоги до відповідачів, яке у нього виникло з моменту укладення між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа – Банк» договору про відступлення права вимоги - з 15 червня 2012 року. Відповідачі належно не виконували умови кредитного договору, в результаті чого за період з 18.06.2012 року по 10.10.2014 року утворилась заборгованість, яка згідно наданого розрахунку складає 7 224,02 грн. (складається з заборгованості за тілом кредиту - 1 289,60 грн., по відсоткам за користування кредитом - 5 248,54 грн., пеня - 685,88 грн.)., а іншого розрахунку заборгованості позивачем суду не надано.
При цьому суд зазначив, що згідно з п.2 укладеного між Банком та ОСОБА_2 договором поруки, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідають перед банком як солідарні боржники за виконання ОСОБА_1 умов, щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу) у розмірі, в строки та в порядку передбачених кредитним договором №0413/0608/45-008 від 05.06.2008 року.
Однак, оскільки визначена договором поруки відсоткова ставка 11,9% за користування кредитом була збільшена без згоди поручителя, а п.13 договору поруки передбачено, що зміни і доповнення до договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди, то суд прийшов до висновку про стягнення суми заборгованості по відсотках у розмірі 5 248, 54 грн. лише з відповідача ОСОБА_1 .
Вирішуючи питання щодо стягнення пені, суд відповідно до частини другої статті 258 ЦК України, застосував спеціальну позовну давність в один рік, оскільки позивач звернувся до суду 15.01.2015 року, а представником відповідача в судовому засіданні було заявлене клопотання про застосування позовної давності, то з боржника та поручителя за рішенням суду стягнуто сума пені з 14.01.2014 року в розмірі 39,5 грн.

Апеляційний суд не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 05 червня 2008 року ВАТ «Сведбанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір №0413/0608/45-008 (кредитний договір на купівлю житлової нерухомості).
Відповідно до вказаного договору банк надав грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 18 000 доларів США на строк по 05 червня 2038 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у терміни, передбачені договором.
Крім того в той же день 05.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 була укладена додаткова угода №2 до кредитного договору № 0413/0608/45-008, згідно якої, на виконання п.8.4.2 кредитного договору, в зв`язку з виконанням позичальником зобов`язання, передбаченого п.5.7, сторони домовились викласти п.1.3 кредитного договору в наступній редакції: п.1.3.2 – 7% річних за період користування кредитом з 21 червня 2011 року по 09 серпня 2011 року; п.1.3.3 – 10% річних за період користування кредитом з 10 серпня по 09 серпня 2012 року; п.1.3.4 – 12,97% річних за період користування кредитом з 10 серпня 2012 року по 05 червня 2038 року.
Для забезпечення виконання зобов`язань позичальника 05 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 0413/0608/45-008-Р-1. Відповідно до вказаного договору, поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту згідно з кредитним договором № 0413/0608/45-008 від 05 червня 2008 року, у сумі 18 000 доларів США, строком до 05 червня 2038 року, з процентною ставкою 11,90% річних за їх використання. У разі невиконання позичальником умов основного зобов`язання в строк, поручитель погашає суму кредиту, нараховані проценти та штрафні санкції за несвоєчасне повернення позичальником коштів, наданих в межах основного зобов`язання.
Також судом встановлено, та підтверджується копіями відповідних документів, які містяться в матеріалах справи, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Сведбанк», відповідно до чинного законодавства України, був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором № 0413/0608/45-008 були відступлені до ПАТ «Дельта Банк».
В подальшому, 15 червня 2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» (продавець) та ПАТ «Альфа–Банк» (покупець) укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ПАТ «Дельта Банк» продав (відступив) право вимоги, в тому числі за кредитним договіром № 0413/0608/45-008 від 05.06.2018 року, а ПАТ «Альфа–Банк» купив (прийняв), за винагороду, право вимоги на умовах зазначених в даному договорі купівлі-продажу.
Про відступлення права вимоги на адресу відповідача (боржника) ОСОБА_4 : АДРЕСА_1 , позивачем по справі ПАТ «Альфа–Банк» направлено лист від 18 червня 2012 року, з рекомендованим повідомленням (згідно згрупованих рекомендованих відправлень, т.2 а.с.24-26), в якому зазначено, що ПАТ «Дельта Банк» на користь ПАТ «Альфа–Банк» відступлено свої права вимоги за кредитними договорами, договорами застави, іпотеки, поруки (згідно додатку), у результаті чого новий кредитор є єдиним власником всіх прав вимоги за даними договорами починаючи з 15.06.2012 року (т.2 а.с.21, 22).
Листом від 09 грудня 2014 року позивачем ПАТ «Альфа–Банк» на адресу відповідачів направлено листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, відсотків за користування кредитними коштами та нараховані штрафні санкції, через невиконання боржником ОСОБА_1 умов кредитного договору. У разі неможливості погасити кредит, запропоновано передати Банку предмет застави для подальшої реалізації. Лист направлено 10 грудня 2014 року, що підтверджується копією реєстру рекомендованих поштових відправлень №770 (т.1 а.с.23, 24).

Вирішуючи спір суд першої інстанції вірно послався на норми ЦК України, що регулюють спірні правовідносини.
Зокрема статтею 526 ЦК України, передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -  відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Відповідно до статей 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).
У статті 1077 ЦК України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
У постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 Великою Палатою Верховного Суду сформульовано висновок, відповідно до якого договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Разом з тим за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Частиною третьою статті 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що за умовами укладеного 15 червня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Албфа-Банк» договору про відступлення права вимоги, ПАТ «Албфа-Банк» (покупець) приймає від продавця право вимоги за винагороду та на умовах визначених даним договором (т.1 а.с.25 зв.бік).
Наявність винагороди позивача за вказаним вище договором підтверджується витягом з акту приймання-передачі прав вимоги до договору купівлі-продажу прав вимоги від 15 червня 2012 року, з якого вбачається, що оціночна вартість майнових прав за кредитним договором  №0413/0608/45-008 складає 142726,13 грн., купівельна ціна складає 77458,52 грн., а сума дисконту за вимогою до ОСОБА_1 складає 65276,61 грн. (т.3 ст.157).
Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що в даному випадку договори купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня та 15 червня 2012 року мають ознаки договорів факторингу.

Також відповідно до пункту 9.1 кредитного договору, у випадку невиконання позичальником будь-яких своїх зобов`язань за цим договором та/або умов договору іпотеки, зазначених у пункті 2.1 цього договору, та/або у випадку порушення позичальником строків платежів, установлених пунктами 3.1, 3.3 цього договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, а позичальник зобов`язаний виконати зазначені зобов`язання в порядку, передбаченому пунктами 9.2, 9.3 цього договору.
Згідно з пунктом 9.2 кредитного договору, вимога про дострокове повернення кредиту та процентів за користування ним направляється позичальникові у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 (тридцяти) календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою позичальника. Сторони досягли згоди, що датою, якою починається відлік зазначеного вище тридцятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, яка надається банку відділенням зв`язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним з повідомленням про вручення.
Відповідно до пункту 9.3 кредитного договору, у випадку невиконання позичальником зазначеної у пункті 9.2 цього договору письмової вимоги банку про дострокове повернення кредиту, сплату процентів за користування ним у строк, визначений у пункті 9.2 договору, банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким способом за власним вибором, у тому числі на підставі виконавчого напису нотаріуса, відповідно до вимог чинного законодавства України та умов договору іпотеки чи скористатися іншими видами забезпечення виконання зобов`язань за цим договором та/або пред`явити позов до позичальника та задовольнити свої вимоги, що випливають із цього договору, з будь-якого майна позичальника.

Суд вірно, з наведенням мотивів та висновків щодо оцінки наданих доказів і заперечень відповідача, прийшов до висновку про те, що позивач має право вимоги до відповідача щодо дострокового повернення сум за кредитним договором.

Відповідно до ч.1 ст.1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Як зазначено вище і вбачається з матеріалів справи, що листом від 09 грудня 2014 року позивачем ПАТ «Альфа–Банк» на адресу відповідачів направлено листа з вимогою про дострокове повернення кредиту, відсотків за користування кредитними коштами та нараховані штрафні санкції, через невиконання боржником ОСОБА_1 умов кредитного договору. У разі неможливості погасити кредит, запропоновано передати Банку предмет застави для подальшої реалізації. Лист направлено 10 грудня 2014 року, що підтверджується копією реєстру рекомендованих поштових відправлень №770 (т.1 а.с.23, 24).
З наданих позивачем доказів не вбачається, що відповідач ОСОБА_1 отримала даний лист Банку, як це передбачено ч.1 ст.1082 ЦК України. Між тим, Банк звернувся до суду з даним позовом у січні 2015 року, заочним рішенням від 03.03.2015 року позов банку було задоволено, але дане рішення було скасовано ухвалою суду від 24.06.2016 року за заявою відповідача ОСОБА_2 . З даної заяви вбачається, що відповідачі дізнались про наявність даного заочного рішення 10.06.2016 року (т.1 а.с.73).
Крім того, довіреністю від 20.08.2016 року відповідач ОСОБА_1 надала право гр. ОСОБА_5 представляти її інтереси в суді, який в подальшому і приймав участь у розгляді справи до ухвалення судом 18.11.2019 року оскаржуваного судового рішення (т.1 а.с.115).
Таким чином, з урахуванням наведених обставин: звернення з  даним позовом ПАТ «Альфа–Банк», тривалості розгляду справи після скасування заочного рішення (більш ніж три роки), відсутності належного виконання умов кредитного договору з боку відповідача ОСОБА_1 , як до звернення до суду Банку так і на даний час, колегія суддів приходить до висновку, щодо обізнаності відповідача про відступлення права вимоги саме позивачу і обсяг його грошової вимоги до відповідача.

Разом з тим, вірно вказуючи в рішенні про наявність у позивача права вимагати  дострокового повернення кредиту, суд частково задовольнив позов та стягнув заборгованість не в повному обсязі.

Так, з позовної заяви та наданого позивачем розрахунку, який не спростовано відповідачами по справі, вбачається, що позивач ставив питання про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором, яка склалась станом на 10.11.2014 року, а саме залишку кредиту в сумі 17 354,91 дол. США (що в гривневому еквіваленті дорівнює 256925,99 грн.), заборгованість по відсоткам 354,53 дол. США (5248,54 грн.), та пені з урахуванням строку позовної давності в один рік  - 43,76 дол. США (647,84 грн.), що разом складає 262822,37 грн.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення на користь ПАТ «Альфа Банк» заборгованості в розмірі 262759,28 грн., яка складається з залишку кредиту 256925,99 грн., заборгованості за відсотками 5248,54 грн., пені з урахуванням строку позовної давності, передбаченого ч.2 ст.258 ЦК України, в один рік з 14.01.2014р. по 15.01.2015р. (про що було заявлено в суді представником відповідача ОСОБА_1 ) – 584,75 грн.

Вказана сума підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 виходячи з наступного.
Так, відповідно до ст.554 ЦК України, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків.
Згідно з ч.1 ст.559 Кодексу, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

З матеріалів справи вбачається, що 05 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 0413/0608/45-008-Р-1. Відповідно до вказаного договору, поручитель зобов`язався перед банком відповідати за виконання зобов`язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту згідно з кредитним договором № 0413/0608/45-008 від 05 червня 2008 року, у сумі 18 000 доларів США, з процентною ставкою 11,90% річних за їх використання (т.1 а.с.19). У разі невиконання позичальником умов основного зобов`язання в строк, поручитель погашає суму кредиту, нараховані проценти та штрафні санкції за несвоєчасне повернення позичальником коштів, наданих в межах основного зобов`язання.
Пунктом 11 договору поруки передбачено обов`язкове повідомлення поручителя про зміни, наслідком яких є збільшення обсягу відповідальності останнього. Пунктом 13 договору поруки передбачено, що зміни і доповнення до цього Договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди.
З матеріалів справи також вбачається, що розмір процентної ставки за користування кредитом з 10 серпня 2012 року збільшився з 11,9% до 12,97% річних. Позивачем не доведено в суді про належне повідомлення поручителя (відповідача ОСОБА_2 ) про фактичне збільшення обсягу його відповідальності перед кредитором.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку про припинення поруки за договором поруки № 0413/0608/45-008-Р-1, укладеного 05 червня 2008 року між банком та поручителем (відповідачем) ОСОБА_2 , а тому висновок суду першої інстанції про солідарне стягнення з обох відповідачів тіла кредиту та пені не ґрунтується на законі і в позові до відповідача ОСОБА_2 слід відмовити.
Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права є обґрунтованими, у зв`язку з чим рішення суду про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду першої інстанції, він здійснює новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.

При зверненні до суду позивач, відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України від 08.07.2011 року «Про судовий збір» в редакції, яка діяла на момент направлення поштою позивачем до суду першої інстанції позовної заяви (28 грудня 2014 року), ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, складала 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати (т.1 а.с.41).
При звернені до суду позивачем, з позовних вимог з ціною позову 262822,37 грн. сплачено судовий збір у розмірі 2628,22 грн. (т.1 а.с.1).
З урахуванням задоволених позовних вимог щодо відповідача ОСОБА_1 , на останнього слід покласти судовий збір у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції у розмірі пропорційно задоволеним на 99,9% (262822,37грн./262759,28грн.*100%) вимогам, що складає 2625,59 грн., який підлягає стягненню на користь позивача.
За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3950,50 грн. (т.3 а.с.233). Враховуючи розмір задоволених вимог за наслідками розгляду апеляційної скарги з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 3946,55грн. (3950,5грн.*99,9%).
Разом на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 6572,14 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргою позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.
Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), на користь Акціонерного товариства «Альфа - Банк» (юридична адреса: м.Київ, вул.Велика Васильківська, буд.100,  код ЄДРПОУ 23494714, МФО 300346), заборгованість за кредитним договором №0413/0608/45-008 від 05.06.2008 року, що склалась станом на 10 жовтня 2014 року, в розмірі 262759 (двісті шістдесят дві тисячі сімсот п`ятдесят дев`ять) грн.. 28 коп., яка складається з залишку кредиту 256925,99 грн., заборгованості за відсотками 5248,54 грн., пені 584,75 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на відшкодування витрат по сплаті судового збору у зв`язку із розглядом справи судом першої і апеляційної інстанції в розмірі 6572,14 грн. (шість тисяч п`ятсот сімдесят дві) грн. 14 копійок.
В задоволені вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 – відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: 

Повний текст судового рішення складено 19 лютого 2020 року.

Головуючий суддя :                                                                   О.В Агєєв