КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
    03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/1642/2020                        
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ      УКРАЇНИ
 
            30 січня 2020 року                                                                м. Київ
                                                                                                           Справа № 753/20600/17
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:   
головуючого   судді-доповідача                            Ящук Т.І., 
суддів                                                                        Немировської О.В.,  Чобіток А.О.,  
за участю секретаря  судового засідання              Кравченко Н.О.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», яка подана представником Ботвінко Олександром Анатолійовичем, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року, ухвалене у складі судді Колесника О.М.,  
у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» про визнання незаконними та скасування наказів, стягнення недоотриманої заробітної плати, вихідної допомоги, 
 
встановив:
 
У листопаді 2017 року  позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог,  просить визнати незаконними та скасувати накази ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» № 907 від 01.08.2017 року «Про простій та визначення місця дислокації ОСОБА_1 », № 908 від 01.08.2017 року «Про зміну умов оплати праці», №1208 від 02.10.2017 року «Про зміну умов оплати праці ОСОБА_1 », №6 від 02.01.2018 року «Про встановлення окладу ОСОБА_1 » та стягнути з відповідача на користь позивача 106 679 грн. 40 коп. недоотриманої заробітної плати, 28 579 грн. 28 коп. недоотриманої вихідної допомоги.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 05.03.2013 року по 08.02.2018 року позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем. ОСОБА_1 працював на посаді заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». 09.08.2016 року наказом №872/л його було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2017 року його було поновлено на вказаній посаді. 01.08.2017 року на вимогу державного виконавця ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» видав наказ №823/л про поновлення ОСОБА_1 на роботі. Однак в цей же день відповідачем були видані накази №907 від 01.08.2017 року «Про простій та визначення місця дислокації ОСОБА_1 » та №908 від 01.08.2017 року «Про зміну умов оплати праці», за змістом яких позивача було виведено у простій, що позбавило його можливості виконувати свої обов`язки і суттєво зменшено розмір заробітної плати. 
Вважає, що простою на підприємстві ніякого не було, оскільки всі структурні підрозділи працювали без зупинення, а представники відповідача обґрунтували його простій відсутністю його посади. Хоча керівництво підрозділом економічної безпеки здійснювала інша посадова особа - керівник проектів та програм управління підприємства, а в самому наказі не доведений факт простою. Крім того, в самому наказі простій пояснюється скасуванням посади, тобто такий простій не передбачений законодавством. Фактично відповідач не допустив позивача до виконання обов`язків заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» через відсутність такої посади. Також у оскаржуваному наказі зазначено, що оплата праці на період простою встановлюється на підставі ст.113 КЗпП України та п.2.15 Колективного Договору. Тобто з постійної фіксованої суми 30 995 грн. вона зменшена до 10 640 грн.
02.10.2017 року відповідачем був виданий наказ №1208 «Про зміну умов оплати праці ОСОБА_1 », згідно з яким з 04.12.2017 року позивачу встановлено оклад в розмірі 1735 грн., посилаючись на ст.96, 113 КЗпП України та на Закон України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», а 02.01.2018 року виданий наказ №6 «Про встановлення окладу ОСОБА_1 », з якого вбачається встановлення окладу позивачу з 01.01.2018 року в розмірі 1855 грн.
Вважає, що такі накази видані в порушення ст.3, 3-1 Закону України «Про оплату праці» та Законів України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»  та «Про Державний бюджет України на 2018 рік». 
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року позов задоволено.  Визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» від 01.08.2017 року №907 «Про простій та визначення місця дислокації ОСОБА_1 ».
Визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» від 01.08.2017 року №908 «Про зміну умов оплати праці».
Визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» від 02.10.2017 року №1208 «Про зміну умов оплати праці ОСОБА_1 ».
Визнано незаконним та скасовано наказ ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» від 02.01.2018 року №6 «Про встановлення окладу ОСОБА_1 ».
Стягнуто з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1   106 679 грн. 40 коп. в рахунок недоотриманої заробітної плати, 28 579 грн. 28 коп. недоотриманої вихідної допомоги, а всього 135 258 грн. 68 коп. Стягнуто з ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь держави 3842 грн. 20 коп. судового збору.
 
Не погоджуючись з рішенням, представник ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» - Ботвінко О.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на його необґрунтованість, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи. 
Вказує про те, що висновки суду про незаконність оголошення ПАТ «АМКР» ОСОБА_1 простою та суперечність таких дій відповідача вимогам ст.34 КЗпП України є необґрунтованими, адже матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження того, що  простій у роботі не з вини працівника було оголошено ОСОБА_1 вже після його поновлення у встановленому законом порядку на роботі. Відсутність посади заступника директора з департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки, на якій працював ОСОБА_1 у штатному розписі ПАТ «АМКР», та відсутність посадової інструкції свідчить про відсутність організаційних умов для виконання ОСОБА_1 роботи (задач, повноважень та обов`язків) за посадою заступника директора з департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки. 
Факт зупинення виконання роботи за посадою заступника директора з департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки не лише не спростовується, а й повністю підтверджується ОСОБА_1 в його заявах по суті справи (позовній заяві, відповіді на відзив на позовну заяву, заяві про уточнення позовних вимог).  Крім того, жодним нормативно-правовим актом не передбачено необхідність зазначення в табелі обліку робочого часу інформації про простій. При цьому, враховуючи, що наказом від 01.08.2017 року №907 ПАТ «АМКР» було визначено місце дислокації ОСОБА_1 на підприємстві на час простою та необхідність з`явлення його на роботу, то відповідно в табелі обліку робочого часу і зазначалося «8», що означає кількість годин згідно з графіком роботи ОСОБА_1
Крім того, відповідно до статті 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленогопрацівникові розряду (окладу). Час простою з вини працівника не оплачується.
Звертає увагу на те, що ПАТ «АМКР» проводило оплату праці ОСОБА_1 в період простою у суворій відповідності до норм КЗпП, Закону України «Про оплату праці» та положень Колективного договору, тобто у розмірі 100% тарифної ставки присвоєного розряду чи встановленого посадового окладу, у зв`язку з чим відсутні будь-які порушення зі сторони ПАТ «АМКР» також і в частині здійснення нарахування та оплати ОСОБА_1 періоду його знаходження в простої не з вини працівника.
Стверджує, що адміністрацією підприємства було здійснено усі заходи, спрямовані на працевлаштування ОСОБА_1 . У зв`язку з відсутністю необхідності у виконанні та наявності факту не виконання ОСОБА_1 робіт на скороченій посаді, з урахуванням неодноразової відмови позивача від переведення на іншу роботу, наказом №1208 від 02.10.2017 року ОСОБА_1 , заступнику директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки, починаючи з 04.12.2017 року встановлено оклад у розмірі 1735 грн.  на місяць.
Прийняття наказу №6 від 02.01.2018 року обумовлено набранням чинності Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» та підвищення у зв`язку з цим розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб до 1855 грн., у зв`язку з чим ПАТ «АМКР» було підвищено розмір посадового окладу ОСОБА_1 з 1735 грн. до 1855 грн. (у зв`язку з тим, що умови оплати праці ОСОБА_1 було покращено, його повідомлення за 2 місяці не здійснювалося, що відповідає нормам ст.ст.32, 103 КЗпП України). 
Вказане, на думку представника відповідача,  свідчить, що при зміні умов оплати праці ОСОБА_1 відповідачем дотримано усіх вимог діючого законодавства України, починаючи з визначення розміру заробітної плати до фактичного повідомлення працівника про запровадження в дію змін щодо її розміру, а також дотримано усіх умов, що дозволяють роботодавцю запроваджувати такі зміни. У зв`язку з чим у суду першої інстанції були відсутні законні підстави для проведення перерахунку ОСОБА_1 розміру заробітної плати та стягнення різниці з ПАТ «АМКР».
 
У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 вважає апеляційну скаргу відповідача  необґрунтованою, вказує, що викладені в ній доводи спростовуються матеріалами справи, оскаржуване рішення було ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування в апеляційному порядку відсутні.
Посилається на те, що відповідач взагалі не виконав вимоги п. 5 ч. 2 ст. 356 ЦПК України та не зазначив у своїй апеляційній скарзі, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення стосовно висновків суду першої інстанції. Вказує, що доводи апеляційної скарги майже повністю відтворюють зміст раніше наведених відповідачем і ретельно досліджених та оцінених в оскаржуваному рішенні доводів та аргументів. 
Зазначає, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджуються його систематичні вимоги до відповідача, на виконання рішення суду про поновлення на роботі, ввести до штатного розпису посаду, яку він займав до незаконного звільнення та допустити його до виконання обов`язків згідно з цією посадою, а тому доводи про те, що факт зупинення виконання роботи за посадою заступника директора департаменту (економічна безпека) департаменту з безпеки спростовують та підтверджується його заявами - є необґрунтованими. 
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові позиції висловлені в постанові Верховного Суду України від 04.07.2012 року у справі № 6-59цс12, постановах Верховного Суду від 16.01.2018 року у справі № 462/і 25/15-ц, від 13.03.2019 року у справі № 761/8658/16-ц, від  25.04.2018 року у справі № 211/1508/16-ц жодним чином не підтверджують доводи апеляційної скаргу, а навпаки, доводять правильність висновків суду першої інстанції, що у відповідача не відбулися зміни в організації виробництва і праці, передбачені ч. 3 ст. 32 КЗпП України та п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів».
Також відповідачем не спростовані і залишені в апеляційній скарзі без уваги доводи суду першої інстанції про те, що мінімальна заробітна плата, розмір якої у 2017 та 2018 роках становив відповідно 3200 та 3723 гривні, є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.
 
В судовому засіданні представник відповідача Ботвінко О.А. підтримав доводи апеляційної скарги та просив  рішення суду скасувати.
Позивач ОСОБА_1 вважав доводи апеляційної скарги безпідставними  та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши учасників справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач ОСОБА_1 з 05.03.2013 року по 08.02.2018 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Він працював на посаді заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ „АрселорМіттал Кривий Ріг". 09.08.2016 року наказом №872/л його було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату (т.1, а.с.17).
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 13 березня 2017 року наказ про звільнення позивача було скасовано і поновлено ОСОБА_1 на вказаній вище посаді. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13.03.2017 року було залишено без змін (т.1, а.с.42-47).
01 серпня 2017 року ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» видав наказ №823/л про поновлення ОСОБА_1 на роботі (т.1, а.с.49; 80). Однак в цей же день відповідачем були видані накази №907 від 01.08.2017 року  «Про простій та визначення місця дислокації ОСОБА_1 » та №908 від 01.08.2017 року «Про зміну умов оплати праці». 
За змістом наказу №907 позивача було виведено у простій з 01.08.2017 року на підставі наказу від 11.05.2016 року №555 «Про внесення змін до організаційної структури департаменту з безпеки», яким була скасована посада заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», станом на 01.08.2017 року зазначена посада відсутня, тому виконання обов`язків ОСОБА_1 не вимагається і ним фактично не виконуються, а також оплата праці на період простою встановлюється на підставі ст.113 КЗпП України та п.2.15 Колективного Договору (т.1, а.с.51-52; 95; 112-113).
 Також наказом №908 ОСОБА_1 був виключений зі списків працівників, яким виплачувалась фіксована заробітна плата і йому встановлено посадовий оклад  - 10 640 грн. 
04 серпня 2017 року позивачу було вручено попередження про його майбутнє звільнення з пропозицією іншої роботи, з яким він ознайомився, але не був згодний, зазначивши, що його фактично не допустили до роботи.
Як вбачається зі змісту наказу №907 від 01 серпня 2017 року «Про простій та визначення місця дислокації ОСОБА_1 » простій позивача обумовлений відсутністю посади заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», на даний час зазначена посада відсутня, тому виконання обов`язків ОСОБА_1 не вимагається і ним фактично не виконуються. Отже, вказаний наказ суперечить змісту наказу №823/л від 1.08.2017 року про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора (економічна безпека) департаменту з безпеки ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг».
З пояснень представника відповідача судом було встановлено, що керівництво підрозділом економічної безпеки здійснює інша посадова особа - керівник проектів та програм управління підприємства. 
02 жовтня 2017 року відповідачем був виданий наказ №1208 «Про зміну умов оплати праці ОСОБА_1 », згідно якого з 04.12.2017 року позивачу встановлено оклад в розмірі 1735 грн., з посиланням на ст.96, 113 КЗпП України та Закон України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», а 02.01.2018 року ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» видав наказ №6 «Про встановлення окладу ОСОБА_1 », з якого вбачається встановлення окладу позивачу з 01.01.2018 року в розмірі 1855 грн.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач вказав підставу простою у оскаржуваному наказі №907 від 01.08.2017 року, яка не передбачена діючим трудовим законодавством, інших підстав простою  не вказано і доказів з цього приводу представником відповідача не надано, з урахуванням того, що сам наказ від 11.05.2016 року №555 «Про внесення змін до організаційної структури департаменту з безпеки» (т.1, а.с.152) не містить в собі підстави та умови для змін організаційної структури департаменту з безпеки відповідача. Тому суд дійшов висновку, що наказ № 907 від 01.08.2017 року ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» винесений з порушенням чинного законодавства та  підлягає скасуванню.
Оскільки не доведено факту простою в роботі позивача, при цьому суд встановив незаконність винесення наказу №907 від 01.08.2017 року відповідачем, тому наказ №908 від 01.08.2017 року, за змістом якого  ОСОБА_1 був виключений зі списків працівників, яким виплачувалась фіксована заробітна плата, і встановлено посадовий оклад 10 640 грн., що зменшило розмір заробітної плати в 3 рази, суд дійшов висновку, що зазначений наказ також підлягає скасуванню, як незаконний і похідний від наказу № 907.
Також суд першої інстанції дійшов висновку, що накази № 1208  від 02.10.2017 року та № 6  від 02.01.2018 року видані  відповідачем всупереч ст.96 КЗпП України, оскільки дана норма права регулює системи оплати праці, діючі на підприємстві, а не встановлює конкретний розмір оплати праці конкретному працівнику, а також суперечить трудовому договору №0007 від 05.03.2013 року, укладеному між сторонами по справі, згідно  з яким  оплата праці ОСОБА_1 проводилась на умовах фіксованого розміру і становила на 01.08.2017 року 30 955 грн.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції  вважав, що  накази № 1208 та № 6 винесені відповідачем  в порушення норм чинного законодавства, які порушили право позивача на отримання належного розміру заробітної плати, тому вони також підлягають скасуванню.  Оскільки всі чотири оскаржуваних накази видані з порушенням вимог трудового законодавства та підлягають скасуванню, то  з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 106 679 грн. 40 коп. недоотриманої заробітної плати, 28 579 грн. 28 коп. недоотриманої вихідної допомоги, а всього 135 258 грн. 68 коп., оскільки вказані суми не були отримані позивачем внаслідок винесення скасованих судом наказів.
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, вважає їх законними і обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам справи.
Відповідно до ст. 34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.
Виходячи із вищевикладених обставин справи, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що у відповідача були відсутні передбачені ст. 34 КЗпП України підстави для оголошення простою у роботі позивача, тобто зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про поновлення на роботі  вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача.
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на  роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.
Відтак,  якщо на момент винесення рішення про поновлення працівника на роботі посаду було скорочено, то з метою виконання рішення суду роботодавцю необхідно
внести зміни до штатного розпису і ввести посаду, яку було скорочено.
Як встановлено судом першої інстанції, наказом  відповідача від 01 серпня 2017 року поновлено на роботі ОСОБА_1 , заступника директора департаменту ( економічна безпека) департаменту  з безпеки ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг».
За викладених обставин, посилання відповідача у наказі № 907 від 01 серпня 2017 року  «Про простій і визначення місця дислокації ОСОБА_1 »   на відсутність у штатному розписі підприємства  посади заступника директора департаменту ( економічна безпека) департаменту  з безпеки, суперечить як наказу про поновлення позивача на роботі, так і  нормі ст. 34 КЗпП України, якою законодавець визначив поняття простою у роботі.
 
Доводи апеляційної скарги відповідача, який наполягає на тому, що відсутність організаційних умов, необхідних для виконання роботи позивачем, полягає у відсутності його посади у штатному розписі відповідача, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони не узгоджуються з приписами ст. 34, 235 КЗпП України, адже  належне виконання рішення про поновлення працівника на раніше займаній посаді передбачає:  наявність такої посади у штатному розписі, видання наказу про поновлення працівника на роботі, внесення змін до його трудової книжки, а також  фактичний допуск працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків.
Як вбачається зі змісту попередження від 04 серпня 2017 року про майбутнє звільнення згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України та пропозицію іншої роботи, відповідач проводив скорочення чисельності штату відповідно до наказу № 555 від 11.05.2016 року «Про внесення змін в організаційну структуру департаменту з безпеки».
Таким чином, зупинення робіт стосовно посади позивача у товаристві не мало місця, отже були відсутні підстави для оголошення простою, передбачені статтею 34 КЗпП України. 
За викладених обставин, суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про невідповідність вимогам трудового законодавства оскаржуваних наказів № 907 та № 908 від 01 серпня 2017 року.
Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що жодним нормативно-правовим актом не передбачено необхідність зазначення в табелі обліку робочого часу інформації про простій,  колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються  змістом  типової форми табелю обліку використання робочого часу № П-5, затвердженої наказом Держкомстату України від 05 грудня 2008 року № 489, відповідно до якої час простою працівника повинен відображатись в табелі літерою «П» (код 23). За викладених обставин  зазначення відповідачем у табелі обліку робочого часу цифри «8»  є підтвердженням кількості відпрацьованих годин, а не часу простою. 
 
Заробітна плата є істотною умовою трудового договору, умовою, що входить до змісту цього договору. Законодавство встановлює низку гарантій захисту прав працівників на належну оплату праці. Так, згідно з ч. 4 ст. 97 КЗпП та ст. 22 Закону «Про оплату праці», власник підприємства або уповноважений ним орган чи фізична особа - роботодавець не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Разом з тим, відповідно до ч. 3-4 ст. 32 КЗпП України, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 103 КЗпП України, про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.
Таким чином,  відповідні зміни істотних умов щодо оплати праці можуть відбуватися лише у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі №520/6577/17-ц, під змінами в організації виробництва і праці слід розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені, за загальним правилом, впровадженням нової техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства і скорочення чисельності або штату працівників, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних і соціальних показників, створення безпечних умов праці, поліпшення її санітарно-гігієнічних умов. 
Згідно вимог ст.3, 3-1 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.
Розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати.
Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» в 2017 році встановлена мінімальна заробітна плата у місячному розмірі: з 1 січня - 3200 гривень. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлена  у 2018 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня - 3723 гривні.
Однак, встановлюючи 02 жовтня 2017 року наказом №1208 «Про зміну умов оплати праці ОСОБА_1 » посадовий оклад  позивачу в розмірі 1735 грн., з посиланням на ст.96, 113 КЗпП України та Закон України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», відповідач обґрунтовував підстави видання такого наказу не зміною в організації виробництва і праці, а оголошенням ОСОБА_1 простою в роботі, відсутністю в штатному розписі посади заступника директора департаменту ( економічна безпека)  департаменту з безпеки, а також відмову ОСОБА_1 від інших запропонованих посад  та використанням підприємства всіх можливих заходів для працевлаштування позивача на іншу роботу.
Таким чином, встановивши незаконність наказів № 907 та № 908 від 01 серпня 2017 року, а також  ті обставини, що позивач не надавав згоди і не уповноважував будь-якого свого представника підписувати зміни до трудового договору №0007 від 05.03.2013 року, згідно  з яким  оплата праці ОСОБА_1 проводилась на умовах фіксованого розміру і становила на 01.08.2017 року 30 955 грн.,  в частині зменшення розміру своєї заробітної плати, а відповідач не довів фактів невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилась браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали б місце з вини працівника ОСОБА_1 ,  суд першої інстанції  дійшов правильного висновку про незаконність наказів  від 02 жовтня 2017 року №1208 «Про зміну умов оплати праці ОСОБА_1 », та  02.01.2018 року  №6 «Про встановлення окладу ОСОБА_1 ».
Отже, судом було правильно враховано ті обставини, що згоду на зміну  істотних умов праці в бік погіршення позивач не надавав, факт простою для позивача на підприємстві не підтверджується, а  зміни в організації виробництва і праці, передбачені ч. 3 ст. 32 КЗпП України, за своїм змістом і правовими наслідками не є тотожними  змінам  організації виробництва і праці, що передбачені п. 1 ст. 40 КЗпП України, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення відповідачем вимог трудового законодавства (ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці»)  при виданні оспорюваних наказів від 02 жовтня 2017 року № 1208 та від 02 січня 2018 року № 6.
 
Інші доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка, відповідно до якої суд дійшов обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову.
Таким чином, при вирішенні спору судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює та вирішено спір на підставі досліджених у справі доказів.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів  дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення та залишення без змін рішення суду першої інстанції, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанціїухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», яка подана представником Ботвінко Олександром Анатолійовичем, - залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 19 липня 2019 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
            Повний текст постанови складено  14 лютого 2020 року.

    Суддя  - доповідач:                                                                    Ящук Т.І. 
 
                        Судді:                                                                      Немировська О.В.
                                                                                                         
                                                                                                         Чобіток А.О.