ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

24 лютого 2020 року	  м. Одеса	Справа № 923/904/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
        суддів: Головея В.М.,
                                                        Разюк Г.П.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 
на рішення Господарського суду Херсонської області
від 26 листопада 2019 року 
по справі № 923/904/19
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю “Херсонрегіонгаз”
до відповідача: Військової частини НОМЕР_1 
про стягнення 84    258,54 грн., -

суддя суду першої інстанції – Закурін М.К.,
дата та місце винесення рішення: 26.11.2019р., м. Херсон, вул. Театральна, 18 Господарський суд Херсонської області

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019р. Товариство з обмеженою відповідальністю “Херсонрегіонгаз” (далі-позивач, ТОВ “Херсонрегіонгаз”) звернулось до Господарського суду Херсонської області з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі-відповідач, В/Ч 2161) про стягнення з останнього 84 258,54 грн., з яких 55 073,97 грн. основної заборгованості, 3 293,78 грн. 3% річних, 11 311,41 грн. інфляційних та 14 579,38 грн. пені.
Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасною оплатою відповідачем переданого йому газу на підставі укладеного між сторонами договору від 10.02.2017р. за №1-9873Б-РГ (далі – договір) та, відповідно, невиконання свого зобов`язання щодо розрахування з позивачем за отриманий газ у визначений договором строк.
Рішенням Господарського суду Херсонської області від 26.11.2019р. по справі №923/904/19 (суддя Закурін М.К.) позовні вимоги ТОВ “Херсонрегіонгаз” задоволені частково. Стягнуто з В/Ч НОМЕР_1 на користь позивача 55 073,97 грн. основної заборгованості, 10 467,34 грн. пені, 6 414,43 грн. інфляційних, 2 879,82 грн. річних; в іншій частині позову у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Крім того, з відповідача стягнуто судовий збір у розмірі 1 706,23 грн. 
Рішення мотивоване тим, що матеріалами справи доведено факт несвоєчасного виконання відповідачем грошового зобов`язання по оплаті вартості поставленого природного газу за договором, але в свою чергу, задовольняючи позов часткоко, суд дійшов висновку, що позивач хибно не виокремив зобов`язання за кожним періодом поставки та нарахував їх за періоди, коли військова частина дотрималася договірних умов і здійснила оплату у встановлений строк.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Херсонської області від 26.11.2019р. по справі №923/904/19; ухвалити нове рішення, яким відмовити ТОВ «Херсонрегіонгаз» в задоволенні позовних вимог в повному обсязі; визнати додаткову угоду від 22.12.2017р. №б/н, укладену до договору постачання природного газу №1-9873Б-РГ-РГ/13/17, нікчемною (недійсною). 
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт зазначає, що рішення Господарського суду Херсонської області винесено з порушенням норм матеріального права та без дослідження всіх обставин справи.
Так, посилаючись на постанови Вищого господарського суду України від 13.09.2012р. у справі №5019/556/12 та Верховного Суду від 22.05.2018р. у справі №910/12258/17, апелянт зазначає, що висновок суду першої інстанції, що неправильне зазначення в актах приймання-передачі основного реквізиту (підстави, на якій здійснюється постачання природного газу), є технічною помилкою, є неправомірним та необґрунтованим, у зв`язку з тим, що акт приймання-передачі не має ознак правочину у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України та є похідним документом, підставою для якого має слугувати основне договірне зобов`язання; сам по собі акт приймання-передачі не створює взаємних прав та обов`язків, а є лише первинним документом, який не підлягає визнанню недійсним.
Крім того, відповідач зазначає, зокрема, що поставка 15 041 тис. м. куб. природного газу на загальну суму 129  524,66 грн. здійснювалась на підставі невідомого В/Ч 2161 документу, а саме договору №1-9873Б-РГ-РГ від 01.01.2017року. Апелянт наполягає на тому, що договір, який би регулював правовідносини сторін станом на 01.01.2017р. укладений не був, а отже, дана поставка не входить до предмету позову та не врегульована нормами даного договору. Правова підстава для передачі природного газу за січень 2017р. за актом приймання-передачі №224-9873-4Г1, фактично була відсутня, у зв`язку з тим, що постачання природного газу здійснювалось на підставі укладеного між сторонами відповідного договору від 10.02.2017р.
Також, апелянт не погоджується з умовами, визначеними в додатковій угоді № б/н від 22.12.2017р. та вказує, що вона була підписана не командиром В/Ч 2161, а іншою особою без відповідних на те повноважень. Більш того, відповідач звертає увагу, що реквізити та печатка В/Ч 2161 на даній угоді відсутні, номер договору, до якого укладена вказана додаткова угода, зазначений неправильно, що не відповідає загальним умовам укладання правочинів, зокрема, ст.203 Цивільного кодексу України.
Крім того, відповідач зауважує, що у В/Ч 2161 відсутній примірник додаткової угоді № б/н від 22.12.2017р. 
На думку відповідача, оспорювана додаткова угода суперечить інтересам військової частини, оскільки створює підставу для безпідставного збагачення ТОВ “Херсонрегіонгаз” та зумовлює необґрунтоване витрачання коштів державного бюджету, а тому, згідно з ч.3 ст. 228 Цивільного кодексу України, внаслідок недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, такий правочин може бути визнаний недійсним.
Водночас, апелянт зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що поставку природного газу в січні 2018р. позивач включає в розрахунок за договором постачання від 10.02.2017р., проте, належною підставою постачання природного газу в січні 2018р. є договір від 03.03.2018р. №№1-9873Б-РГ/34-18, що був укладений між сторонами. Більш того, питання щодо встановлення заборгованості за поставлений газ у січні 2018р. було предметом розгляду у справі №923/135/19. 
Більш детально доводи Військової частини НОМЕР_1 викладені в апеляційній скарзі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.12.2019р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Господарського суду Херсонської області від 26.11.2019р. по справі №923/904/19, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження.
Крім того, відповідно до даної ухвали, розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.
22.01.2019 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю “Херсонрегіонгаз” надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач не погоджується з її доводами та просить суд апеляційної інстанції у задоволенні апеляційної скарги Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Згідно зі ст. 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 10.02.2017 між ТОВ «Херсонрегіонгаз» (постачальником) та Військовою частиною НОМЕР_1 (споживачем) був укладений договір постачання природного газу № 1-9873Б-РГ-РГ, за умовами якого, постачальник зобов`язується постачати природний газ в необхідних (п. 1.3 додатку №1) для споживача підтверджених об`ємах, а споживач зобов`язується своєчасно сплачувати постачальнику вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором за кодом ДК 021:2015-09123000-7 (п. 2.1 договору).
Згідно з п. 3.9 договору, приймання-передача газу, переданого постачальником споживачу у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу.
Відповідно до п. 4.1 договору, зокрема, постачання газу здійснюється за ціною, що вільно встановлюється між постачальником та споживачем. Ціна газу становить 7  176,20 грн. за 1000 куб м, крім того ПДВ 1  435,24 грн., всього з ПДВ – 8  611,44 грн. 
Пунктом 4.4 договору сторони узгодили, що оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами у національній валюті шляхом 30% поточної оплати договірного обсягу постачання газу, визначеного в п. 1.3 додатку №1 або відповідною заявкою споживача до 10 числа місяця поставки.
У випадку недоплати за фактично поставлений природний газ за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок не пізніше 15 числа місяця, наступного за місяцем поставки, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу за розрахунковий місяць та/або акту звіряння.
За умовою п.4.8 договору, зокрема, в платіжних дорученнях споживач повинен обов`язково зазначати номер договору, дату його підписання та призначення платежу без зазначення періоду, за якій здійснюється оплата. 
Згідно з п. 4.9 договору у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості зі сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору, сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від споживача, погашає вимоги постачальника у такій черговості незалежно від призначення платежу, визначеного споживачем: 
1) у першу чергу відшкодовуються витрати постачальника, пов`язані з одержанням виконання; 
2) у другу чергу сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи;
3) у третю чергу погашається основна сума боргу.
Пунктом 6.2 договору сторони узгодили, що у разі невиконання споживачем пункту 4.4 цього договору він у безспірному порядку повинен сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.
Відповідно до п.9.2 договору, зокрема, усі зміни і доповнення до договору оформлюються письмово та підписуються уповноваженими представниками сторін.
Цей договір набирає чинності з дати його підписання, поширює свою дію на відносини, що склалися між сторонами з 1 січня 2017 року і діє в частині постачання газу до 31 грудня 2017 року, а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення, відповідно до ч.3 ст. 631 Цивільного кодексу України (пункт 9.9 договору).
До вказаного договору про постачання природного газу від 10.02.2017р. №1-9873Б-РГ-РГ сторонами вносилися зміни та доповнення відповідно до додаткових угод № 1-17 від 14.02.2017р., №2-17 від 10.03.2017р., №3-17 від 10.03.2017р., №б/н від 13.12.2017р., №б/н від 14.12.2017р. та №б/н від 28.12.2017р., в яких змінювались вартість та обсяги постачання/споживання газу, протягом періоду постачання (а.с. 11-16).
Вказані додаткові угоди підписані з боку відповідача командирами В/Ч 2161: Шевченко О.П. (угоди від 14.02.2017р., від 10.03.2017р., від 10.03.2017р.) та Черновим Ю.М. (угоди від 13.12.2017р., від 14.12.2017р., від 28.12.2017р.) у відповідні періоди.
При цьому, даними угодами визначений період постачання газу споживачу, а саме: з 01.01.2017р. по 31.12.2017р.
Разом з тим, у матеріалах справи міститься додаткова угода від 22.12.2017р. до договору №1-9873Б-РГ-РГ за підписом т.в.о. командира В/Ч НОМЕР_1 ОСОБА_1 . 
Зі змісту додатковій угоді № б/н від 22.12.2017 вбачається, що сторони узгодили, зокрема, що редакція п.9.9 договору буде наступна: «… Цей договір набирає чинності з дати його підписання, поширює свою дію на відносини, що склалися між сторонами з 01.01.2017р. і діє в частині постачання газу до 31.03.2018р.
При цьому, пунктом 3 додаткової угоди № б/н від 22.12.2017р. сторони встановили, що періодом постачання газу споживачу є період з 01.01.2017р. по 31.01.2018р., а пунктом 6 передбачили, що угода набирає чинності з моменту її підписання сторонами і діє в частині передачі газу з 01.01.2017р. по 31.01.2018р., а в частині розрахунків за газ – до їх повного здійснення.
У матеріалах справи наявні акти приймання-передачі, відповідно до яких В/Ч 2161 отримала природний газ:
- у січні 2017р. – 15 041 куб. м. природного газу на суму 129 524,66 грн., згідно з актом від 31.01.2017р. №224-9873-4Г1 (а.с. 17); 
- у листопаді 2017р. – 7 789 куб. м. природного газу на суму 77 337,29 грн., згідно з актом від 30.11.2017р. №234-9873-4Г1 (а.с. 18); 
- у грудні 2017р. – 9 305 куб. м. природного газу на суму 94 488,92 грн., згідно з актом від 31.12.2017р. №235-9873-4Г1 (а.с. 19); 
- у січні 2018р. – 15 608 куб. м. природного газу на суму 171 211,02 грн., згідно з актом від 31.01.12018р. №236-9873-4Г1 (а.с.62).
Водночас, як встановлено судом першої інстанції, поставка природного газу здійснювалася також у лютому 2017 року. Відповідачу було поставлено 8  173 куб. м. природного газу на суму 84  818,09 грн.
В матеріалах справи відсутній акт приймання-передачі газу за даний період, однак враховуючи, що заперечення з боку В/Ч 2161 щодо зазначеної поставки у матеріалах справи відсутні, а значить, вказана поставка визнається в даній справі сторонами, то дані обставини в силу вимог ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України не підлягають доказуванню. 
Отже, як зазначає позивач та встановлено судом першої інстанції, відповідачу було поставлено природного газу у кількості 55 916 куб. м. на загальну суму 557 379,98 грн.
Разом з тим, як вбачається з актів приймання-передачі природного газу, підставою для складення останніх є договір №1-9873Б-РГ-РГ від 10.02.2017р. Але, в акті від 31.01.2017р. зазначено, що останній складений згідно з договором №1-9873Б-РГ-РГ від 01.01.2017р., а в акт від 31.01.12018р. №236-9873-4Г1 вказано, що він складений відповідно до договору №1-9873Б-РГ від 03.03.2018р.
Усі вищевказані акти підписані повноважними представниками сторін без заперечень зауважень та скріплені відповідними печатками юридичних осіб.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем були здійсненні наступні оплати за поставлений газ за договором від 10.12.2017р. № 1-9873Б-РГ-РГ/13-17:
- платіжним дорученням №3015 від 14.01.2017р. сплачено 129 524,66 грн., призначення платежу - за природний газ за 01.2017р.; 
- платіжним дорученням №552 від 13.03.2017р. сплачено 84 818,09 грн., призначення платежу – за природний газ за 02.2017р.;
- платіжним дорученням №3826 від 06.11.2017р. сплачено – 17 872,27 грн., призначення платежу – попередня оплата за природний газ за 11.2017р.:
- платіжним дорученням №4303 від 06.12.2017р. сплачено – 59 465,02 грн., призначення платежу – остаточний розрахунок за природний газ за 11.2017р.;
- платіжним дорученням №4304 від 15.12.2017р. сплачено – 47 625,26 грн., призначення платежу – попередня оплата за природний газ за 12.2017р.;
- платіжним дорученням №4730 від 26.12.2017р. сплачено – 91 249,60 грн., призначення платежу – остаточний розрахунок за природний газ за 12.2017р.;
- платіжним дорученням №417 від 26.02.2018р. сплачено – 71 751,11 грн., призначення платежу – за природний газ за 01.2018р.
Також, у матеріалах справи міститься платіжне доручення № 1144 від 26.04.2018р. на суму 310 141,19 грн. Однак, судова колегія не приймає його до уваги, оскільки зазначена сума була сплачена за природний газ по договору №1-9873Б-РГ/34-18 від 03.03.2018, заборгованість за яким була предметом розгляду у справі №923/135/19 та врахована судами обох інстанцій при вирішенні спору справі №923/135/19.
Таким чином, у спірних відносинах, що розглядаються у даній справі, відповідачем сплачено за отриманий природний газ суму у розмірі 502  306,01 грн., тобто у неповному обсязі та несвоєчасно.
Тому, Товариство з обмеженою відповідальністю “Херсонрегіонгаз” здійснив нарахування штрафних санкцій та звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з Військової частини НОМЕР_1 55 073,97 грн. основної заборгованості, 3 293,78 грн. 3% річних, 11 311,41 грн. інфляційних втрат та 14 579,38 грн. пені.
Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Як вже було зазначено, договір від 10.02.2017р. № 1-9873Б-РГ-РГ за своєю правовою природою є договором поставки.
Згідно із приписами ч.ч.1 та 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 Цивільного кодексу України).
Частиною першою ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Апеляційна колегія, проаналізувавши наведені вище норми матеріального права в аспекті спірних правовідносин, зазначає, що між сторонами виникли господарські зобов`язання, підставою яких є письмовий договір постачання природного газу №1-9873Б-РГ-РГ.
Згідно вимог ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст. 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Матеріали справи свідчать, що позивачем, як постачальником виконано належним чином взяті на себе обов`язки за договором та  протягом січня 2017р. - січня 2018р. (включно) було поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 472  561,89 грн. з ПДВ, що підтверджується вищевказаними актами приймання-передачі природного газу.
В свою чергу, ВЧ 2161 порушило свої зобов`язання за договором постачання природного газу №1-9873Б-РГ-РГ шляхом несвоєчасної та неповної сплати вартості отриманого газу.
Але, колегія суддів зазначає, що з урахуванням умов п.4.9 договору, основний борг за договором не є різницею між вартістю поставленого газу та сплаченою сумою, оскільки в першу чергу погашаються пеня, штраф, річні та інфляційні відсотки, які існували на дату платежу. 
Умовами договору №1-9873Б-РГ-РГ встановлено, що датою оплати за поставлений газ є 15 число місяця, наступного за місяцем поставки, а тому початком перебігу строку для нарахування є наступний день після відповідної дати.
Згідно з наявними у матеріалах справи актами приймання та передачі газу позивача, а також, платіжними дорученнями відповідача, апеляційна колегія вказує про таке:
- поставка газу у січні 2017 року на суму 129 524,60 грн. сплачена у встановлений строк та у повному розмірі, тому що кінцева дата оплати - 15.02.2017р., оплата – 15.02.2017р. у сумі 129 524,60 грн.; 
- поставка газу у лютому 2017 року на суму 84 818,09 грн. сплачена у встановлений строк та у повному розмірі, тому що кінцева дата оплати - 15.03.2017р, оплата – 14.03.2017р. у сумі 84 818,09 грн.;
- поставка газу у листопаді 2017 року на суму 77 337,29 грн. сплачена у встановлений строк та у повному розмірі, тому що кінцева дата оплати - 15.12.2017р., оплата – 07.11.2017р. у сумі 17 872,27 грн. (передплата), 07.12.2017 у сумі 59 465,02 грн. (остаточна оплата); 
- поставка газу у грудні 2017 року на суму 94 488,92 грн. сплачена у встановлений строк та у повному обсязі, тому кінцева дата оплати - 15.01.2018р., оплата – 07.12.2017р. у сумі 47 625,26 грн. (передплата), 27.12.2017р. у сумі 91 249,60 грн. (остаточна оплата). При цьому, переплата склала 44 385,94 грн.;
Таким чином, порушення строків розрахування за отриманий газ з боку відповідача відбулось лише за поставку газу у січні 2018 року на суму 171 211,02 грн. Кінцева дата оплати за цю поставку є 15.02.2018р., але розрахунок здійснився 27.02.2018р. у сумі 71 751,11 грн.
Тобто, з урахуванням переплати в розмірі 44 385,94 грн., сума боргу склала 55 073,97 грн.
За змістом частини 1 статті 230 Господарського кодексу України та пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).
Відповідно до п.п.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Крім того, згідно статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Пунктом 4 статті 231 Господарського кодексу України передбачено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Як зазначалось вище, пунктом 6.2. договору встановлено зобов`язання відповідача у разі порушення п.4.4. цього договору оплати постачальнику пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми боргу за кожний день прострочення платежу за весь період прострочення.
Крім того, відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України “Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань” платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін; розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
При цьому за частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Враховуючи, що початком перебігу строку для нарахування штрафних санкцій є наступний день після 15-го числа місяця, наступного за місяцем поставки, а саме: 16.02.2018р., перевіривши здійснений місцевим господарським судом розрахунок штрафних санкцій, апеляційна колегія цілком погоджується з висновком суду першої інстанції, який зазначив, що відповідач повинен сплатити позивачу 55073,97 грн. - основної заборгованості, 10467,34 грн. - пені, 6414,43 грн. - інфляційних втрат та 2879,82 грн. – 3% річних.
Щодо зауваження позивача про те, що поставка 15 041 тис. м. куб. природного газу на загальну суму 129  524,66 грн. здійснювалась на підставі невідомого В/Ч 2161 договору №1-9873Б-РГ-РГ від 01.01.2017року.
Відповідно до пункту 9.9 договору, який підписаний сторонами без зауважень, останній поширює свою дію на відносини, що склалися між сторонами з 1 січня 2017 року і діє в частині постачання газу до 31 грудня 2017 року, а в частині проведення розрахунків – до їх повного здійснення, відповідно до ч.3 ст. 631 Цивільного кодексу України.
Тобто, строк дії договору не співпадає з датою його підписання, але відповідач погодився на таки умови, підписавши відповідний договір. Крім того, у відповідності до частини 3 статті 631 Цивільного кодексу України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.
Крім того, поставка 15 041 куб. м. природного газу на суму 129 524,66 грн. прийнята відповідачем без зауважень, про що свідчить підпис останнього та його печатка на акті від 31.01.2017р. №224-9873-4Г1. 
Більш того, на підставі вказаного акту, В/Ч 2161 платіжним дорученням №3015 від 14.01.2017р. повністю оплатило суму у розмірі 129 524,66 грн., із зазначенням призначення платежу - за природний газ за 01.2017р. 
Щодо твердження апелянта, що акт не є недопустимим, неналежним та недостовірним доказом постачання газу на підставі договору постачання природного газу.
У своєї апеляційній скарзі В/Ч 2161 зазначає, що акт приймання-передачі не є правочином в розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, а є лише первинним документом, тому, вважає вищевказаний акт недопустимим, неналежним та недостовірним доказом постачання газу на підставі договору постачання природного газу за №1-9873Б-РГ-РГ від 10.02.2017р. На думку апелянта, цій документ є похідним, сам по собі не може породжувати відповідних прав і обов`язків. 
Судова колегія звертає увагу, що поставка природного газу здійснювалась на підставі відповідного договору, а не акту приймання - передачі. Акт засвідчує лише здійснення господарської операції та є первинним документом, який є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій, у відповідності до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні".
Тобто, акт приймання-передачі газу не є документом, що існує сам по собі, він передбачений відповідним договором; відповідач погоджувався з даною умовою та її не оскаржував. Підписаним сторонами договором про постачання природного газу №1-9873Б-РГ-РГ від 10.02.2017р., було зазначено, що приймання газу переданого постачальником споживачу у відповідному місяці поставки оформлюється саме актом приймання-передачі газу (п.п. 3.9. даного договору). 
При цьому, наведене не суперечить зауваженню відповідача, який посилається на постанову Верховного Суду у справі №  910/12258/17 від 22.05.2018р., що акт приймання-передачі є лише одним із доказів, що підтверджує належне виконання особою зобов`язання з передачі.
У відповідності частини першої ст. 265 Господарського кодексу України, якою визначено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму, оплата відповідачем природного газу за спірним актом приймання-передачі також можна вважати доказом, що підтверджує виконання позивачем свого зобов`язання з передачі газу відповідачу. 
Водночас, судова колегія не бере до уваги посилання апелянта на постанову Віщого господарського суду України від 13.09.2012р. у справі №5019/556/12, оскільки у даній справі розглядались зовсім інші умови спірних правовідносин, а саме: без згоди власника частки житлового комплексу було здійснено розпорядження його майном на підставі акту приймання-передачі.
Щодо незгоди апелянта із зазначенням суду першої інстанції про технічну помилку у реквізитах акту приймання-передачі газу за січень 2017р.
Апеляційна колегія звертає увагу, що підставою складення даного акту вказано договір №1-9873Б-РГ-РГ від 01.01.2017р., про існування якого заперечує апелянт. Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідач підписав даний акт та скрипів його печаткою відповідної юридичної особи; при підписанні жодним чином не заперечив про існування цього договору.
Щодо доводів апелянта про суперечливості умов додаткової угоди від 22.12.2017р., колегія суддів зазначає, що остання була підписана тимчасово виконуючим обов`язки командира в/ч - Кирюхіним Юрієм Петровичем, тому саме по собі твердження про відсутність у нього відповідних повноважень є хибним та таким, що не відповідає матеріалам справи. Крім того, скаржник міг надати наказ, що в даний період командиром частини була інша особа чи будь-які інші докази, в підтвердження своїх тверджень, але цього зроблено не було.
          Також, апеляційний суд приймає до уваги, що даний правочин не визнаний судом недійсним і його недійсність прямо не встановлена законом, тобто, у розумінні статті 204 Цивільного кодексу України, він є правомірним.
У зв`язки з цим, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду, який зазначив, що відповідачем не надано доказів недійсності додаткової угоди від 22.12.2017р. вимогам діючого законодавства, тобто наявності судового рішення про недійсність правочину, отже, додаткова угода від 22.12.2017р. є правомірна та дійсна.
Скаржник також зазначив, що поставка газу за січень 2018 була предметом розгляду у справі №923/135/19, яка була розглянута Південно-західним апеляційним господарським судом 29.09.2019р. Апеляційних суд не погоджується з таким твердженням, адже предметом розгляду даної справи було невиконання військовою частиною умов договору про постачання природного газу №1-9873Б-РГ/34-18 від 03.03.2018р., який поширював свою дію на відносини, що склалися між сторонами з 1.02.2018 року і діяв в частині постачання газу до 31.12.2018 року.
Саме в постанові від 29.09.2019р. у справі №923/135/19 Південно-західний апеляційний господарський суд не прийняв до уваги платіжне доручення №417 від 26.02.2018 на суму 71 751,11 грн. із зазначенням того, що вказана сума була сплачена за природний газ по Дог. №1-9873Б-РГ-РГ/13-17 від 10.02.2017р., заборгованість за яким не є предметом розгляду у справі №923/135/19. 
Інші доводи апелянта, що викладені в апеляційній скарзі, висновок суду першої інстанції не спростовують та, з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію ("Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод") та практику Суду (Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини) як джерело права.
Тому, колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент (див. рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 п.58).
Згідно вимог ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Разом з тим, відповідно до ст.86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відтак, приймаючи до уваги положення чинного законодавства і встановлені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що апелянтом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції в зв`язку з чим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення апеляційної скарги.
Пунктом 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст.276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення Господарського суду Херсонської області від 26.11.2019 року по справі №923/904/19 винесено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Херсонської області від 26 листопада 2019 року у справі №923/904/19 – без змін.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                                      Савицький Я.Ф.
Суддя                                                                                          Головей В.М.
        Суддя                                                                                          Разюк Г.П.