Справа № 442/3618/18                                Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В. 
Провадження № 22-ц/811/2838/18                        Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б. 
Категорія:10

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

        18 лютого 2020 року                                                                м. Львів

Справа 442/3618/18                                 
Провадження № 22-ц/811/2838/18
Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:
головуючого Струс Л.Б.,
суддів Шандри М.М., Шеремети Н.О.
секретар Бадівська О.О.
за участю представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_4 
на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 жовтня 2018 року в складі судді Крамар О.В.
у справі        
за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 3/5 частини земельної ділянки, 

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 в якому просила визнати за нею право власності на 3/5 ід.частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальна площа якої складає 0,0636 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 4621286800:01:002:0075.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
Дане рішення оскаржила ОСОБА_4 .
Вважає, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи.
Зазначає, що по справі було достеменно встановлено та не оспорювались відповідачем ті обставини, що 19 лютого 2015 року Дрогобицьким міськрайонним судом у справі № 442/2192/14-ц було прийнято рішення, яким поділено в натурі житловий будинок АДРЕСА_2 між його співвласниками: ОСОБА_4 та відповідачем відповідно до ідеальних долей у житлового будинку та запропонованого варіанту № 3, згідно висновку експерта № 30-10/14 , складеного 24.10.2014року. При цьому, реальна частка відповідача у будинку з господарськими будівлями та спорудами, як співвідношення вартості пропонованих до виділу приміщень, будівель та споруд до загальної вартості становить 2/5. ОСОБА_4 належить 3/5 реальної частки житлового будинку з господарськими спорудами, в подальшому зареєстрованих за нею на праві приватної право власності.
При цьому, судом зазначено наступне: будинок, який вони побудували спільно з відповідачем, і який вже Дрогобицьким міськрайонним судом розділений між ними в натурі, знаходиться на земельній ділянці, яку приватизував на себе відповідач, за адресою: АДРЕСА_1 , та відповідно отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ№ 567569, цільове призначення якої - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель, кадастровий номер : 4621286800:01:002:0075, площею 0,636га.
Разом з цим, суд першої інстанції не звернув належної уваги та відповідно не надав належної правової оцінки тій обставині, що відповідно до Державного акту серії ЯБ № 567576 від 31 січня 2006 року на право власності на земельну ділянку площею 0,636 га .( кадастровий номер : 4621286800:01:002:0075 ) , такий був оформлений на відповідача під час перебування ОСОБА_4 з ним у шлюбі і який було розірвано на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 22 вересня 2011 року.
Суд звернув увагу на те, що частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Також відповідно до частини четвертої статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Вважає, що за таких обставин суд дійшов до помилкового висновку про те, що пред`явлені нею вимоги є необгрунтованими і до задоволення не підлягають.
Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 жовтня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2, представника ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції критично поставився до доводів позивача, щодо визнання за нею, права власності на 3/5 ід.частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки такі вимоги необґрунтовані, не зазначено яку саме земельну ділянку необхідно їй виділити(варіант розподілу відсутній), експертизи щодо розподілу земельної ділянки суду не надано, до суду клопотання про призначення експертизи також не подавалося. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що доводи позивача ґрунтуються лише на голослівних припущеннях, суду не наведено доказів того, що відповідачем порушуються (не визнаються) її права та в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би її позовні вимоги.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.
Встановлено, що за час спільного проживання сторони побудували житловий будинок   АДРЕСА_2 .
       Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду у справі № 442/2192/14-ц від 19.02.2015 року, поділено в натурі житловий будинок   АДРЕСА_2 між його співвласниками, а саме між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Частки сторін після розподілу становлять: ОСОБА_2 - 2/5, ОСОБА_4 - 3/5.
Рішенням виконавчого комітету Снятинської сільської ради від 30 червня 2016 року за № 22 «Про присвоєння поштової адреси житловому будинку гр. ОСОБА_4 », присвоєно житловому будинку гр. ОСОБА_4 поштову адресу:   АДРЕСА_2 .
З державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯБ№567569 вбачається, що ОСОБА_2 на підставі рішення 17 сесії 4 скликання від 21.01.2005 року №81 Снятинської сільської ради є власником земельної ділянки площею 0,0636 га розташованої в с.Снятинка Дрогобицького району Львівської області, цільове призначення земельної ділянки обслуговування житлового будинку і господарських будівель.
Рішенням Снятинської сільської ради №92 від 21 січня 2005 року надано згоду гр. ОСОБА_2 на будівництво житлового будинку та господарських споруд на існуючій садибі в АДРЕСА_1  у відповідності з проектами погодженими з органами архітектури району. Після закінчення будівництва нового житлового будинку, старий будинок знести.
З довідки КП Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» вбачається, що будинок   АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.
ОСОБА_4 просить визнати за нею право власності на 3/5 ід.частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою   АДРЕСА_1 , загальна площа якої складає 0,0636 га, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 4621286800:01:002:0075 у зв`язку з тим, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду у справі № 442/2192/14-ц було поділено в натурі житловий будинок   АДРЕСА_2 між його співвласниками: нею, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , відповідно до ідеальних долей житлового будинку та запропонованого варіанту № 3, згідно висновку експерта № 30-10/14 , складеного 24.10.2014р.
Відповідно до ч.1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За  цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з урахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо.
Зазначені роз`яснення надані в п. 18№ постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 р. № 2; далі - постанова Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7).
Колегія суддів приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_4 є необґрунтованими, оскільки земельна ділянка по АДРЕСА_1  належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , а будинок, що був поділений між сторонами знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . 
У відповідності до вимог ст..76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. 
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Отже, доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими, не підлягають задоволенню та не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального чи процесуального права під час розгляду даної справи, а тому оскаржуване рішення суду належить залишити без змін.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. 
Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України Львівський апеляційний суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29 жовтня 2018 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 25 лютого 2020 року. 

Головуючий 

Судді