РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2020 року
м. Рівне

Справа № 2-701/2010
Провадження № 22-ц/4815/138/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого Ковальчук Н. М.        
суддів: Бондаренко Н. В., Шимківа С. С.,
секретар судового засідання – Ковальчук Л. В., 

учасники справи:
позивач – Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Украгазбанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
відповідач – ОСОБА_3 ,
відповідач – ОСОБА_4 
                
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 13 січня 2010 року у складі судді Сидоренка С. М., ухвалене в м. Рівне о 09 годині 50 хвилин, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» у жовтні 2009 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. З урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 13 січня 2010 року просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість по кредиту в розмірі 77 264,96 доларів США, прострочену заборгованість по процентах в сумі 8 484,07 доларів США, заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 2 279,29 грн, заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів – 9391,67 грн, а всього : 88 429,68 доларів США та 11 670,96 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовувало тим, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 04.08.2008 року було укладено кредитний договір, на підставі якого останній отримав кредит в сумі 80 000 доларів США. На момент звернення з позовом вказані грошові кошти не повернуті, що призвело до виникнення заборгованості у вказаному вище розмірі. Також 04.08.2008 року між позивачем та ОСОБА_4 для забезпечення вказаного кредитного договору було укладено договір іпотеки та між позивачем та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договори поруки.

Заочним рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 13 січня 2010 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» 718152,19 грн заборгованості за кредитним договором. Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» сплачені судові витрати по справі у сумі 1820 грн..

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком позичальника повернути кредит та сплатити відсотки у строк та на умовах, передбачених договором, та обґрунтовано тими обставинами справи, які вказують, що такий обов`язок відповідачем як позичальником дотриманий не був.

27 червня 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (кожним окремо) подано заяви про перегляд заочного рішення. Ухвалами Рівненського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2019 року заяви про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 оскаржили його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на порушення судом норм процесуального права в частині неналежного повідомлення його як відповідача про час та місце розгляду справи і ухвалення рішення в заочному порядку. Додає, що йому також не було повідомлено про зміну позовних вимог, оскільки відповідна заява не надсилалася на адресу відповідачів. Зазначає, що такі дії суду позбавили його права на участь у розгляді справи щодо себе та давати пояснення. Зауважує, що при перегляді заочного рішення за його заявою суд не звернув уваги на вказані обставини та не дав їм належної правової оцінки. Стверджує, що місцевий суд стягнув заборгованість із поручителів після припинення поруки, адже як свідчать банківські виписки та вказує сам позивач , прострочення по платежах за кредитним договором почалося з 03.10.2008 року і саме з цього часу позивач набув права вимагати від позичальника всієї суми кредиту та відсотків, а також звернутися до поручителів з вимогами про погашення боргу. Додає, що таке звернення, натомість, відбулося більше, ніж через рік - 14.10.2009 року. Покликається на ч. 4 ст. 559 ЦК України, яка передбачає, що порука припиняється після закінчення строку встановленого у договорі, а якщо такий строк не встановлений, то припинення поруки настає, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Доводить, що станом на час ухвалення рішення порука припинилася, а тому суд неправомірно стягнув заборгованість із поручителів. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши стягнути заборгованість за кредитним договором в сумі 718 152,19 грн з ОСОБА_1 , а в позові до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 – відмовити.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує на порушення судом норм процесуального права в частині неналежного повідомлення її як відповідача про час та місце розгляду справи і ухвалення рішення в заочному порядку. Додає, що їй також не було повідомлено про зміну позовних вимог, оскільки відповідна заява не надсилалася на адресу відповідачів. Зазначає, що такі дії суду позбавили її права на участь у розгляді справи щодо себе та давати пояснення. Зауважує, що при перегляді заочного рішення за її заявою суд не звернув уваги на вказані обставини та не дав їм належної правової оцінки. Стверджує, що місцевий суд стягнув заборгованість із поручителів після припинення поруки, адже як свідчать банківські виписки та вказує сам позивач , прострочення по платежах за кредитним договором почалося з 03.10.2008 року і саме з цього часу позивач набув права вимагати від позичальника всієї суми кредиту та відсотків, а також звернутися до поручителів з вимогами про погашення боргу. Додає, що таке звернення, натомість, відбулося більше, ніж через рік - 14.10.2009 року. Покликається на ч. 4 ст. 559 ЦК України, яка передбачає, що порука припиняється після закінчення строку встановленого у договорі, а якщо такий строк не встановлений, то припинення поруки настає, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Доводить, що станом на час ухвалення рішення порука припинилася, а тому суд неправомірно стягнув заборгованість із поручителів. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши стягнути заборгованість за кредитним договором в сумі 718 152,19 грн з ОСОБА_1 , а в позові до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 – відмовити.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представника ПАТ АБ «Укргазбанк» - адвокат Панас В.С. вважає заочне рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційній скарги відхилити як безпідставні.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити,  а оскаржуване рішення залишити без змін.

Судом встановлено, що 04 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством акціонерний банк «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», як кредитодавцем, та позичальником ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №43/08/К-МБ-04.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору Банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію з лімітом 80 000 доларів США на строк з 04 серпня 2008 року по 03 серпня 2028 року із сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 14,5% річних.

Того ж дня, 04 серпня 2008 року між Банком як кредитодавцем, поручителем ОСОБА_2 та позичальником ОСОБА_1 був укладений договір поруки №43/08/П1-МБ-04, за умовами якого поручитель поручився перед кредитодавцем за виконання позичальником його зобов`язань за кредитним договором №43/08/К-МБ-04 від 04.08.2008 року, при цьому поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитодавцем за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору.

Тоді ж, 04 серпня 2008 року з метою забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_1 за кредитним договором №43/08/К-МБ-04 від 04.08.2008 року між Банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки №43/08/п2-МБ-04, за яким поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитодавцем за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору.

Взяті на себе зобов`язання згідно кредитного договору щодо надання відповідачу кредиту Банком були виконанні в повному обсязі. Факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у сумі 80 000 доларів США не заперечується сторонами та підтверджується Випискою по кредитних рахунках за період з 04.08.2008 по 14.10.2009 року (а.с.42-47).

Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Спірні відносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, та, як наслідок, утворення заборгованості.

Звертаючись до суду з позовом, Банк визначив її в розмірі 77 264,96 доларів США, прострочену заборгованість по процентах в сумі 8 484,07 доларів США, заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту в сумі 2 279,29 грн, заборгованість по пені за несвоєчасну сплату процентів – 9391,67 грн, а всього - 88 429,68 доларів США та 11 670,96 грн, і саме таку суму просив стягнути в солідарному порядку з позичальника та поручителів у заяві про зміну позовних вимог від 13.01.2010р.

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, зобов`язання поручителя виконати договір поруки має строковий характер. Поручителя слід вважати зобов`язаним виконати договір поруки виключно в межах строків, установлених у частині четвертій статті 559 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України).

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. 

Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов`язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

З аналізу матеріалів справи та з договорів поруки із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (п. 5.1-5-4) вбачається, що в ньому визначений строк припинення поруки: із закінченням зобов`язань позивальника за кредитним договором; якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк виконання зобов`язання не зазначений або або визначений моментом вимоги, відповідальність поручителя перед кредитором припиняється після закінчення одного року з дна укладання цього договору; порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручався за іншого позичальника; порука припиняється,Ю якщо після закінчення строку виконання зобов`язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване позичальником або поручителем (а.с.21, 24).

В цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.
Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, порука – це строкове зобов`язання, і незалежно від того, договором чи  законом установлено строк її дії, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора.  
Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Вимогу до поручителя про виконання ним зобов`язання за договором поруки слід пред`явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).              

Відмовляючи у задоволенні апеляційних скарг, апеляційний суд виходить із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК, статті 3-5, 11, 15, 31 ЦПК, чинних на момент виникнення правовідносин), та вважає, що у випадку невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК, на припинення зобов`язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК (постанова Верховного Суду України від 21 травня 2012 р. у справі № 6-20цс11). Доказів про звернення поручителів із заявами про припинення поруки матеріали справи не містять, і судом таких обставин також не встановлено.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 13 січня 2010 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2020 року.

Головуючий                                                        Ковальчук Н. М.

Судді:                                                                Бондаренко Н. В.

                                                                       Шимків С. С.