ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
       ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 року                                                                 м. Херсон

справа № 666/571/16
провадження № 22-ц/819/250/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого ( судді-доповідача)	Чорної Т.Г.,	
суддів:	Пузанової Л.В.,	
  	Склярської І.В.	
секретар	Геленко А.М.	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 нарішення Херсонського міського суду Херсонської областіу складі судді  Майдан С.І. від 11 листопада 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , треті особи: Виконавчий комітет Херсонської міської ради, Служба у справах дітей Виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради про позбавлення права користування жилим приміщенням неповнолітньої дитини та зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_3 , треті особи: Відділ паспортної реєстраційної та міграційної роботи Дніпровського РУ ГУ МВС України в Херсонській області, орган опіки та піклування служби у справах дітей виконавчого комітету Дніпровської районної у м. Херсоні ради про позбавлення права користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку за місцем проживання.
Позовна заява мотивована тим, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 в якій з 2010 року зареєстровані та проживали його дружина - ОСОБА_2 та їх донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 23 грудня 2015 року шлюб з ОСОБА_2 було розірвано, місце проживання дитини було визначене з матір`ю. 
Посилаючись на те, що на момент подання позовної заяви відповідачі не проживають у зазначеній квартирі, а їх реєстрація позбавляє його права розпоряджатися даним житлом, та призводить до збільшення розміру комунальних послуг, ОСОБА_1 , на підставі ст.72 ЖК України та ст. 405 ЦК України, просив суд: позбавити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права користування житлом та зняти їх з реєстрації. 
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 10 грудня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття її з реєстраційного обліку - залишено без розгляду.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 11 листопада 2019 року у задоволенні позову в іншій частині - відмовлено. 
В апеляційний скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на те, що суд не надав належної оцінки доказам по справі, а саме: не врахував рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю; його заперечення на висновок Дніпровської районної у м. Херсоні ради від 17.06.2019 року; не розглянув заявлені в суді першої інстанції клопотання від 08.11.2019 року та від 16.07.2019 року. 
В письмовому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 доводи апелянта не визнала, рішення суду просить залишити без змін, як постановлене з дотриманням вимог чинного законодавства. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Судом встановлено та із матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 29.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Маршаловою Л.В. за реєстровим №6082, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
З 01 серпня 2009 року ОСОБА_1 перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька ОСОБА_3 .
З 31.01.2011 року ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала у вказаній квартирі. 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 23.12.2015 року розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 01.08.2009 року, зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, актовий запис №528. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 залишено прізвище - « ОСОБА_2 ». У задоволенні повної вимоги про визнання місця проживання - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 - відмовлено. Залишено місце проживання дитини з матір`ю - ОСОБА_2 .
Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 26.11.2015 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 30.10.2015 року і до повноліття дитини.
Належними та допустимими доказами не доведено наявність у ОСОБА_2 чи малолітньої дитини власного житла. 
Дніпровська районна у місті Херсоні рада надала висновок №2-42/532 від 01.04.2019 року в якому зазначено, що орган опіки та піклування, вивчивши обставини даної справи, встановив, що малолітня дитина ОСОБА_3 на теперішній час проживає разом з матір`ю в орендованому житлі, власного помешкання не має, через свій вік не може самостійно обирати місце проживання. З з посиланням на правову позицію Верховного Суду від 27 грудня 2018 року викладену у справі № 759/19394/15-ц, з метою попередження безпритульності малолітньої дитини, керуючись ст.19 СК України, виконавчий комітет Дніпровської районної у місті Херсоні, як орган опіки та піклування надав висновок проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування  житловим приміщенням та зняття її з реєстрації місця проживання.
Частиною 1 статті 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.           
За статтею 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно  ч. 1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого  майна будь-які дії, які не суперечать закону. 
Підставою для позбавлення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , права користування квартирою, позивач зазначив не проживання дитини у спірному житлі понад один рік.
Відповідно до ст. 47 Конституції України  кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Частиною 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка  не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу охорони здоров?я  в якому вона проживає.
Фізична особа може мати кілька місць проживання ( ч. 6 ст. 29 ЦК України).
При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України  правом вільно обирати собі місце проживання, наділена фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України).
Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України при наявності одночасно двох умов, зокрема відсутність члена сім`ї без поважних причин, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. 
За приписами статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У пункті 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ  за № 5 від 07.02.2014 року «Про захист права власності та інших речових прав» надано роз`яснення про те, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 10 постанови №2 від 12.04.1985 року (із змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», суди при вирішенні даних спорів повинні з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.
Вичерпного переліку поважності причин не проживання у жилому приміщенні житлове законодавство не встановлює, а тому це питання суд вирішує у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є донькою ОСОБА_1 , з 31.01.2011 року зареєстрована у спірній квартирі, в ній проживала до розлучення батьків. 
        ОСОБА_2 , яка діє в інтересах малолітньої дитини, не заперечує той факт, що вона разом з дочкою не проживають в спірній квартирі, оскільки вимушена була з дитиною залишити жиле приміщення квартири через розлучення з позивачем.
Також встановлено і ця обставина не спростована позивачем, що ні мати, ні малолітня дитина не мають у власності іншого жилого приміщення для постійного проживання.
З урахуванням наведених вище і встановлених судом обставин справи, зважаючи на те, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була вселена у спірну квартиру на законних підставах, як член сім`ї власника жилого приміщення, а сам по собі факт її не проживання у спірній квартирі не може бути безумовною підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом, оскільки вибір місця її проживання в силу її віку і відповідно до закону не залежав від її волі, а визначався її матір`ю, як законним представником, тому законним і справедливим буде збереження за малолітньою дитиною права на користування жилим приміщенням квартири за місцем її реєстрації. 
З огляду на викладене, суд  першої інстанції , на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер правовідносин сторін, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.         Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не врахував рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір`ю, заперечення позивача на висновок Дніпровської районної у м. Херсоні раді від 17.06.2019 року та не розглянув заявлені ним клопотання від 08.11.2019 року та від 16.07.2019 року не можуть бути прийняті до уваги, оскільки правова оцінка всім обставинам була надана в суді першої інстанції, обґрунтовано викладена у мотивувальній частині судового рішення, а відтак доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних відносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. ст. 367,374,375 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 11 листопада 2019 рокубез змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий                                                                                          Т.Г.Чорна

Судді:                                                                                                        Л.В.Пузанова

                                                                                                                      І.В.Склярська 

Повний текст постанови складено 21 лютого 2020 року

Суддя                                                                         Т.Г. Чорна