ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

25 лютого 2020 року 	м. Дніпро	справа № 280/3256/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Шлай А.В. (доповідач),
                               суддів:  Прокопчук Т.С., Кругового О.О.,     
за участю секретаря судового засідання Іотової А.О.,     

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1  на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 р. (суддя Сіпака А.В.) в адміністративній справі №280/3256/19 за позовом ОСОБА_1 до   ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,- 

В С Т А Н О В И В:

           ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив стягнути із ІНФОРМАЦІЯ_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні  у розмірі 100224,68 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що проходив службу у лавах Збройних Сил України за мобілізацією під час якої  на підставі доброві льної заяви був направлений у відрядження до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ). По завершенню відрядження відшкодування витрат за відрядження було виплачене  не в повному обсязі, у зв`язку з чим у грудні 2015 року він звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з адмініст ративним позовом до Запорізького ОВК. Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 27 січня 2016 р. у справі №808/8874/15, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністратив    ного суду від 20 квітня 2016 р. та постановою Верховного Суду від 11 липня 2018 р. адміністративний позов позивача до відповідача було задово лено та стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь позивача  добові витрати за час перебування у відрядженні у 2014 році в розмірі 4654,00 грн. Фактичний розрахунок здійснено з ним 05 квітня 2019 р., тому позивач вважає, що має право на отримання середнього заробітку за період з 25 грудня 2015 р. по 05 квітня 2019 р. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 р. позов задоволено. 
Рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку ІНФОРМАЦІЯ_3 . Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, скаржник просить скасувати оскаржене рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Скаржник вказує, що згідно з правовою позицією, висловленою колегією суддів Верховного Суду України у  постанові від 17 лютого 2015 р. (справа № 21-8а15), за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 №774/13/84-13 «Щодо поширення КЗпП на військовослужбовців» на військовослужбовців, які проходять військову службу у військових формуваннях, утворених відповідно до законів України, Кодекс законів про працю України не поширюється. На час звільнення позивача у Запорізькому окружному адміністративному суді  було відкрите провадження у справі № 808/8874/15 стосовно стягнення з відповідача 4654,00 грн. Позивач був звільнений з військової служби 25 квітня 2015 р., тоді як фактичний розрахунок щодо добових витрат за час перебування у відрядженні здійснено 18 квітня 2019 р. на підставі виконавчого листа від 15 листопада 2018 р. у справі № 808/8874/15, що підтверджується листом Державної казначейської служби за вх. 373/ф від 18 квітня 2019 р. За наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, в розумінні ст. 117 КЗпП України, є безпідставним. Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним Судом у постановах: від 06 червня 2018 р. у справі №804/1782/16, від 27 червня 2018 р. у справі №810/1543/17, від 10 квітня 2019 р. у справі №823/1919/16. Заявлена позивачем сума невиплачених витрат на відрядження не входить до фонду оплати праці, а про порушення свого права на отримання цих витрат позивачу стало відомо з постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 27 січня 2016 р., яке набрало законної сили 20 квітня 2016 р. Отже, позивач пропустив строк на звернення до суду за вирішенням трудового спору, оскільки з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні він звернувся лише в липні 2019 року. Вищезазначена позиція також міститься у правовому висновку висловленому Верховним Судом України в постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1638цс17. Витрати на відрядження не є грошовим забезпеченням, яке отримував позивач під час проходження служби у Збройних Силах України, а тому несвоєчасна її виплата не може бути підставою для виплати середнього заробітку за час затримки при звільненні. Посилання позивача на постанову Верховного Суду України у справі №21-1765а15 від 15 вересня 2015 р. є безпідставним, оскільки таке рішення стосується виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку із затримкою виплати заробітної плати, а не компенсації витрат на відрядження.
Письмовий відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надходив.
У судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги.
Позивач, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, до суду не прибув, про причини неприбуття не повідомив.
Відповідно до частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Крім того, перевірка оскарженого рішення суду першої інстанції здійснюється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це передбачено статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України.
Судом першої інстанції встановлено, що 20 березня 2014 р. позивача було призвано за мобілізацією до складу Збройних Сил України і зараховано до штату Центрального об`єднаного районного військового комісаріату м. Запоріжжя на посаду водія відділен ня забезпечення. На підставі розпорядження т.в.о. начальника штабу - першого заступника командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 17.08.2014 щодо переміщення особового складу для доукомплектуван   ня визначених військових частин, позивача на підставі  добровільної заяви було направлено у відрядження до військової частини НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) та видано посвідчення про відрядження №3/2062 від 19.08.2014. 20.08.2014 військовим комісаром Центрального ОРВК м. Запоріжжя видано наказ №44 про вибуття позивача у відрядження до військової частини НОМЕР_2 з 20.08.2014. 21.08.2014 позивач прибув до військової частини НОМЕР_1 . 23.02.2015 позивач  вибув з військової частини НОМЕР_1 та 25.02.2015 при      був до Центрального ОРВК м. Запоріжжя для подальшого проходження служби. 25.02.2015 військовим комісаром Центрального ОРВК м. Запоріжжя видано наказ №33 про прибуття позивача з відрядження з військової частини НОМЕР_1 . Позивачу було сплачено витрати на відрядження за 2015 рік за 33 доби відрядження разом із часом та витратами на дорогу (33 діб х 30.00 грн. = 990 грн. та вартість квитка 56,33 грн.) на загальну суму 1046,53 грн. Решту добових витрат за час перебування позивача у відрядженні у 2014 році станом на 04.12.2015 відповідачем не була виплачена. Позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду  із позовом про стягнення  добових витрат за час перебування у відрядженні у 2014 році у розмірі 4654,00 грн. Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 27.01.2016 стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_1 добові витрати за час перебування у відрядженні у 2014 році в розмірі 4654,00 грн. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2016  постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 27.01.2016 по справі №808/8874/15  залишено  без змін. Постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 11.07.2019 постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 27.01.2016 та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 20.04.2016  залишено без змін. Фактично  відповідач погасив заборгованість  05.04.2019.
          Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність законних підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку.
          Колегія суддів зазначає наступне.
          Відповідно до частини 2 статті 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
          Частиною 3 статті 119 Кодексу законів про працю України передбачено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
          Дію частини третьої статті 119 поширено на громадян України, які починаючи з 18.03.2014 р. були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 р. N 303 "Про часткову мобілізацію", згідно із Законом України від 20.05.2014 р. N 1275-VII). Установлено, що норми і положення частини третьої статті 119 застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, згідно із Законом України від 08.07.2010 р. N 2456-VI, враховуючи зміни, внесені    Законом України від 28.12.2014 р. N 79-VIII, згідно із Законом України від 28.12.2014 р. N 80-VIII), а також виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевих бюджетів та бюджету Фонду соціального страхування України, згідно із Законом України від 25.12.2015 р. N 928-VIII).
          Таким чином, Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" врегульовано питання застосування Кодексу законів про працю України щодо гарантій  громадян, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, і це - положення статті 119 зазначеного Кодексу.
          Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про покладення на Запорізькій обласний військовий комісаріат відповідальності на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України за затримку виплати при звільненні добових витрат на відрядження. 
          Відповідно до статей 116 та 117 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначений строк підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
          Таким чином, для застосування наслідків порушення статті 116 зазначеного Кодексу необхідним є наявність між сторонами трудових правовідносин,  в яких позивач мав би статус працівника, відповідач - статус роботодавця. 
          Військова служба віднесена законодавцем до публічної служби, проте військовослужбовець, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації не перебуває у трудових правовідносинах із військовою частиною або із військовим комісаріатом. Правовідносини, які виникають у зв`язку із проходженням такої служби врегульовані Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу", Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", а також законом України "Про соціальний і правовий  захист військовослужбовців та членів їх сімей". Цими ж законами визначаються гарантії правового і соціального захисту військовослужбовців.  
          Обставина наявності обов`язку ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо відшкодування позивачу добових витрат на відрядження встановлена  постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 27.01.2016 по справі №808/8874/15, однак, на думку колегії суддів, останній не повинен нести відповідальність за статтею 117 Кодексу адміністративного судочинства України внаслідок відсутності у нього статусу власника (роботодавця) або уповноваженої ним особи. 
Невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне тлумачення норм матеріального права, що призвели до ухвалення помилкового рішення, є підставою для його скасування, як це передбачено статтею 317 Кодексу адміністративного судочинства України, та прийняття нового рішення у справі.
          З урахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову до   ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
          Керуючись статтями 315, 317, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

          Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 - задовольнити.
          Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 23 вересня 2019 р. в адміністративній справі №280/3256/19 - скасувати та ухвалити нове рішення.
          У задоволенні позову ОСОБА_1 до   ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 25 лютого 2020 р. і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
          Повний текст постанови складено 27 лютого 2020 р.

Головуючий - суддя                                                                      А.В. Шлай 

                               суддя                                                                      Т.С. Прокопчук 

                               суддя                                                                      О.О. Круговий