Справа № 345/4348/19 
Провадження № 22-ц/4808/201/20 
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В. 
Суддя-доповідач Томин 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
головуючої                        Томин О.О.
суддів:                        Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене суддею Онушканичем В.В. 22 листопада 2019 року в м. Калуші, повний текст якого виготовлено 22 листопада 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей. Позовні вимоги мотивувала тим, що з відповідачем по справі вони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13.02.2006 року.
Від шлюбу у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідач тривалий час їздить на сезонні роботи до Російської Федерації, де перебуває більшість часу, має стабільний та хороший дохід, проте матеріальної допомоги на утримання дітей практично не надає, а їй одній важко утримувати дітей.
Тому вона змушена звернутися до суду та просить стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання синів у твердій грошовій сумі в розмірі по 2000,00 грн., щомісячно, на кожну дитину, до досягнення ними повноліття.
Рішенням Калуського міськрайонного суду від 22 листопада 2019 року позов задоволено частково. Вирішено стягувати із ОСОБА_1 аліменти на користь дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 у твердій грошовій сумі в розмірі по 1800,00 грн., але неменше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно на кожну дитину шляхом їх виплати в інтересах дітей на ім`я стягувача ОСОБА_2 . Стягнення аліментів розпочати з 01.10.2019 року і проводити до досягнення дітьми повноліття. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Рішення в частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Вважає його незаконним та необґрунтованим.
На його думку, суд, стягуючи з нього аліменти на користь двох дітей, не навів належних обґрунтувань щодо твердої грошової суми у розмірі 1800,00 грн.
15.10.2019 року ним було подано відзив, в якому він зазначив, що не заперечує проти стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, однак розмір аліментів, вказаний позивачем є для нього надто великим; просив суд стягувати з нього аліменти на утримання дітей в розмірі по 1000 грн. щомісячно. Суд даний відзив не взяв до уваги, а в рішенні вказав, що своїм правом на подання заперечення відповідач не скористався.
Вказує і на те, що в силу ст. 179 ЦПК України позивач не направляла йому та суду відповідь на відзив.
Зазначає, що ним витрачається велика частина коштів на придбання одягу, взуття, харчування та лікування, він змушений також нести і частину фінансових витрат на сплату комунальних послуг та утримання житла.
Проте він завжди турбувався про сім`ю: купляв одяг дружині та дітям, продукти харчування і побутову хімію, що підтверджує його належне виконання обов`язків чоловіка та батька.
На даний час у нього немає постійної роботи, а в зимовий період він зовсім не працює, додаткових доходів не має.
З огляду на наведене просить змінити рішення Калуського міськрайонного суду від 22 листопада 2019 року в частині розміру аліментів і стягувати з нього на утримання дітей по 1000,00 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Витрати по справі покласти на позивача.
ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, оскільки вважає, що викладені в апеляційній скарзі обставини не відповідають дійсності. Так, з 2011 року відповідач їздить на роботу до Російської Федерації, що приховує від суду. А те, що він інколи виїжджає на роботу за межі Івано-Франківської області і за результатами своєї праці отримує зерно, яке змушений продавати, щоб отримати кошти, які витрачає на потреби сім`ї, не відповідає дійсності, оскільки зарплату він отримує в російських рублях і знаходиться в Росії постійно, оскільки створив там нову сім`ю. Зароблені кошти апелянт витрачав на свої потреби, а частину віддавав на реконструкцію житлового будинку який належить його батькам. Зазначає, що відповідач у лютому 2019 року передав дітям 10000 російських рублів, що становить 3500 грн., в липні 20000 російських рублів, що становить 7000 грн., а у вересні 245 доларів США, що свідчить про те, що він забезпечений роботою, має високі і стабільні заробітки і має можливість сплачувати аліменти у розмірі, визначеному судом. Позивач змушена раз на рік їздити на заробітки у Польщу для забезпечення дітям гідного життя. З огляду на наведене просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду – без змін, а також стягнути з відповідача 1500 грн. витрат за надання правової допомоги.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України, ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції врахував інтереси дітей, матеріальне становище сторін та покладення обов`язку утримувати дітей однаковою мірою на матір та батька, у зв`язку з чим вважав доцільним присудження аліментів в сумі по 1800 грн. на кожну дитину щомісячно.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 13.02.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 13.06.2006 року, виданим виконавчим комітетом Новицької сільської ради Калуського району Івано-Франківської області (а.с. 3).
В шлюбі у сторін народилось двоє синів: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що свідчать копія Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 08.10.2007 року та копія повторного Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 07.09.2016 року (а.с. 4-5).
Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 26 вересня 2019 року ОСОБА_2 разом з дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично проживають в господарстві її матері ОСОБА_5 в будинку АДРЕСА_1 з липня 2019 року по даний час (а.с. 7).
З довідки №1997 від 15.10.2019 року, яка видана виконкомом Новицької сільської ради ОТГ Бойчуку А.І., вбачається, що він не працює з часу звільнення в запас з армії у 2001 році по даний час, трудової книжки немає (а.с. 19).
Судом встановлено також, що рішенням Калуського міськрайонного суду від 26 грудня 2019 року шлюб між сторонами розірвано, неповнолітніх дітей залишено на проживанні з матір`ю.
В силу вимог ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року), ратифікованої постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Статтею 51 Конституції України та статтями 180, 191 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Згідно статті 182 СК України до обставин, які суд досліджує при визначенні розміру аліментів на дитину відносяться: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
В силу ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.
Частиною другою ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.
При цьому, закріплений на законодавчому рівні мінімальний розмір аліментів не виконує обмежувальну функцію при визначенні розміру аліментів, який цей мінімум перевищує. 
У силу вимог ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Переглядаючи справу за наявними в ній доказами, та перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог та визначив розмір аліментів в сумі 1800 грн. щомісячно на кожну дитину.
Твердження апелянта про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги поданий ним відзив, а відповідач на надала заперечення на нього, не заслуговують на увагу, оскільки вказані документи знаходяться в матеріалах справи (а.с. 17-18, 20), зазначені в описовій частині рішення суду, а вказаним в них фактам дана належна оцінка.
Разом з тим, належних, достатніх та допустимих доказів на спростування висновків суду першої інстанції та підтвердження неспроможності сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі, як це передбачено ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України, апелянтом суду не представлено.
При визначенні розміру аліментів судом враховано, що відповідач є працездатною особою молодого віку, будь-яких застережень щодо стану його здоров`я в ході розгляду справи не встановлено, а тому суд вважав, що він може працювати та утримувати своїх неповнолітніх дітей. Доказів наявності на його утриманні інших осіб також представлено не було.
Враховуючи викладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Калуського міськрайонного суду від 22.11.2019 року - без змін.
Що ж стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача понесених нею витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, то слід зазначити наступне.
Сатттею 59 Конституції України гарантовано право на професійну правничу допомогу.
Згідно з вимогами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Частинами 3-6 вказаної норми передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Як вбачається з матеріалів справи, представництво інтересів позивача ОСОБА_2 у даній справі на стадії її розгляду в суді апеляційної інстанції здійснював адвокат Зубарєв Р.Ю.
З наданих на стадії апеляційного провадження документів, що підтверджують судові витрати позивача, вбачається, що нею понесені витрати на правову допомогу адвоката в розмірі 1500,00 грн. за ознайомлення з матеріалами справи, підготовку відзиву та представництво прав та законних інтересів позивача в апеляційному суді.
Заявником долучено до матеріалів справи Угоду про надання правничої (правової) допомоги, укладеної 27.01.2020 року між позивачем ОСОБА_2 та адвокатом Зубарєвим Р.Ю., копію ордера адвоката серії ІФ №025095, Акт виконаних робіт від 28.01.2020 року та квитанцію №066109 від 28.01.2020 року.
Даний відзив з проханням про стягнення витрат за надання правової допомоги направлявся відповідачу, про що свідчить долучений позивачем фіскальний чек від 29.01.2020 року. Клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України сторона відповідач не заявляв.
Разом з тим судом встановлено, що адвокат Зубарєв Р.Ю. дійсно ознайомлювався з матеріалами даної справи 28.01.2020 року, подавав відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції, однак не приймав участь у судових засіданнях апеляційного суду, оскільки справа розглядається в порядку письмового провадження.
З огляду на викладене на відповідача ОСОБА_1 , який ініціював апеляційне провадження, слід покласти витрати, які позивач ОСОБА_2 понесла за надання правничої допомоги на стадії апеляційного провадження, у сумі 750 грн. 00 коп.
Ч. 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності є малозначними справами.
Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.
За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Калуського міськрайонного суду від 22 листопада 2019 року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживаючої за адресою: АДРЕСА_3 ) судові витрати за надання правничої допомоги під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 750 (сімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2. ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 19 лютого 2020 року.

Головуюча:                                                                О.О. Томин
Судді:                                                                        О.В. Пнівчук
Л.В. Ясеновенко